Anna Kareninová - 2. díl

Lev Nikolajevič Tolstoj

ČÁST PÁTÁ

I

Kněžna Ščerbacká soudila, že nemohou slavit svatbu před půstem, do kterého

zbývalo pět neděl, jelikož polovina výbavy by do té doby nebyla hotová.

Dávala ovšem za pravdu Levinovi, že po půstu by už bylo příliš pozdě, neboť

stará teta knížete Sčerbackého byla velmi nemocná

a mohla každou chvíli zemřít, takže pro smutek by svatbu museli zase odlo-

žit. Proto se kněžna rozhodla, že výbavu rozdělí na dvě části, na výbavu

velkou a malou, a svolila, aby se svatba konala o masopustu. Rozhodla se,

že malou část výbavy pořídí už teď a velkou jim pošle později. Přitom se ve-

lice zlobila na Levina, že jí nedovede kloudně odpovědět, zda s tím souhlasí

či nikoli. Takové řešení bylo tím vhodnější, že mladí měli hned po svatbě

odjet na venkov, kde věci z velké výbavy nepotřebovali.

Levin byl dosud v tom bláznivém stavu, kdy se domníval, že on

a jeho štěstí jsou hlavním cílem všeho tvorstva, že teď nemusí na nic myslit

a o nic se starat, že všecko za něho dělají a obstarají jiní. Neměl ani žádné

plány a cíle do budoucna, přenechával řešení jiným lidem, přesvědčen, že

všecko dopadne znamenitě. Jeho bratr Sergej Ivanovič, Stěpan Arkadjič

a kněžna ho poučovali, co má dělat. Levin plně souhlasil se vším, co mu

navrhovali. Bratr si pro něho vypůjčil peníze, kněžna mu poradila, aby po

svatbě odjeli z Moskvy. Stěpan Arkadjič mu radil cestu do ciziny. Levin byl

se vším srozuměn. Dělejte si co chcete, když vás to baví. Jsem šťasten,

a kdybyste dělali nevímco, na mém štěstí to nic nezmění, myslil si. Když

Kitty svěřil, že Stěpan Arkadjič jim radí cestu do ciziny, byl velice překva-

pen, že Kitty nesouhlasí, nýbrž klade na jejich budoucí život své určité po-

žadavky. Věděla, že Levin má na vsi práci, kterou má rád. Ona sama, jak

viděl, té práci nerozuměla a ani se nesnažila rozumět. To však jí nebránilo,

aby ji pokládala za velmi důležitou. A proto věděla, že jim bude domovem

venkov, a nechtěla jet do ciziny, kde nebude žít, ale tam, kde budou doma.

Ten úmysl, s určitostí vyjádřený, Levina překvapil. Ale protože mu bylo

všecko jedno, neprodleně požádal Stepaná Arkadjiče (jako by to byla jeho

7

povinnost), aby jel na venkov a zařídil tam všecko podle vlastního uvážení

a podle svého vkusu, kterým tak oplývá.

"Ale poslouchej," řekl jednou Levinovi Stěpan Arkadjič

po návratu ze vsi, kde všecko připravil k příjezdu novomanželů, "máš

osvědčení, žes byl u svaté zpovědi?"

"Ne. A co má být?"

"Bez něho tě neoddají."

Jejej!" zvolal Levin. "Vždyť já jsem tuším nebyl u zpovědi

a u přijímání devět roků. Ani jsem na to nevzpomněl."

"Tys mi dobrý," zasmál se Stěpan Arkadjič, "a mně budeš říkat,

že jsem nihilista! Ale takhle to nemůžeš nechat. Musíš ke zpovědi a k přijí-

mání."

"Ale kdy? Zbývají už jenom čtyři dni."

Stěpan Arkadjič zařídil i tuto věc. A Levin se připravoval ke

zpovědi. Pro Levina, jakožto člověka nevěřícího, který přitom měl v úctě

náboženské vyznání jiných lidí, bylo vždy obtížné účastnit se jakýchkoli ná-

boženských obřadů. Nyní, v tom přecitlivělém, zjihlém duševním rozpolo-

žení znamenala pro něho nutná přetvářka nejen obtíž, ale zdála se mu na-

prosto nemožná. Nyní, kdy se slunil v slávě, kdy dosáhl rozkvětu, měl na-

jednou buď lhát, anebo se rouhat. Cítil, že nedokáže ani to, ani ono. Co jen

se navyptával Štěpána Arkadjiče, zda by nemohl dostat osvědčení i bez zpo-

vědi! Stěpan Arkadjič prohlašoval, že to nejde.

"Ale co ti to udělá, ty dva dni? A je to roztomilý, rozumný dě-

doušek. Vytrhne ti ten bolavý zub, že ani nebudeš o ničem vědět."

Na první hrubé mši se Levin pokusil v sobě oživit mladické

vzpomínky na silné náboženské cítění, kterým se vyznačoval mezi svým

šestnáctým a sedmnáctým rokem. Ale ihned se přesvědčil, že je to zhola ne-

možné. Pokusil se vidět v tom všem bezvýznamný malicherný zvyk, asi ja-

ko je zvykem konat zdvořilostní návštěvy. Cítil však, že nedokáže ani to.

Jako většina jeho současníků měl Levin k náboženství značně neujasněný

vztah. Věřit nemohl, ale zároveň neměl pevnou jistotu, že by to všecko ne-

bylo správné. A poněvadž nedovedl věřit, že koná cosi významného, ani se

na to neuměl dívat lhostejně jako na pouhou formalitu, byl celou dobu před

zpovědí nesvůj a styděl se, že dělá něco, čemu nerozumí, tedy - jak mu

pravil vnitřní hlas - něco lživého a nekalého.

Při mši naslouchal modlitbám, jimž se snažil přičítat význam,

který by nebyl v rozporu s jeho názory, jindy zas cítil, že je nemůže chápat

a musí je odsuzovat, a proto je pokud možná nevnímal, ale obíral se svými

myšlenkami, postřehy i nadmíru živými vzpomínkami, které mu táhly hla-

vou, když tak stál nečinně v kostele.

Odbyl si hrubou, nešpory i hodinky, a druhý den vstal dříve

než jindy, nesnídal a v osm hodin přišel do kostela na ranní a ke zpovědi.

V kostele nebyl nikdo než žebravý voják, dvě babičky a žalmisté.

Mladý jáhen v tenké klerice, pod kterou se mu ostře rýsovaly

půlky dlouhých zad, Levina uvítal, ihned přistoupil ke stolku u zdi a jal se

odříkávat kající modlitby. Jak je tak odříkával, zvlášť při častém rychlém

opakování stále stejných slov ,Pane, smiluj se", jež zněla jako "pansmilus", cítil Levin, že jeho mysl je nyní uzamčena a zapečetěna a žeji teď nesmí zne-pokojovat a rozrušovat, nebo z toho bude motanice. Proto byl rád, že může za

jáhnovými zády myslit na své věci, a už neposlouchal a nevnímal. Ona

má úžasně charakteristickou ruku, řekl si při vzpomínce, jak včera spolu se-

děli u rohového stolu. Neměli o čem mluvit, jako v tom čase téměř vždy. Kit-

ty dala ruku na stůl, svírala a rozevírala dlaň, až se tomu dala do smíchu.

Vzpomněl si, jak jí políbil ruku a jak si potom prohlížel sbíhavé čáry na rů-

žové dlani. Zase "pansmilus"! Levin si udělal křížek, uklonil se a pozoroval svižné pohyby jáhnových zad při poklonách. Pak ho vzala za ruku a prohlí-

žela si na ní čáry. Máš hezkou ruku, řekla. Podíval se na svou ruku a na

krátkou ruku jáhnovu. Snad už bude brzo konec. Ale ne, asi to začne znova

od začátku, řekl si, když chvíli poslouchal modlitby. I ne, přece už brjrle ko-

nec. Už se jáhen hluboce klaní. To je vždycky, když má být konec.

9

Jáhen nenápadně dostal do ruky v sametové manžetě třírublo-

vou bankovku, prohlásil, že Levina zapíše, a rázně vykročil, až mu pod no-

vými botami duněly dlaždice prázdného kostela, načež zmizel za oltářem.

Za chvíli odtamtud vyhlédl a pokynul Levinovi. Myšlenka dosud uzamčená

se hlásila o slovo, ale Levin ji rychle zapudil. Nějak bylo, nějak bude, řekl si

a zamířil ke kněžišti. Vystoupil po stupních a vpravo uviděl kněze. Stařičký

kněz s řídkým prošedivělým vousem a s dobráckýma unavenýma očima stál

u kostelního stolku a listoval v obřadní příručce. Mírně se Levinovi uklonil

a hned začal vycvičeným hlasem předčítat modlitby. Jakmile je dočetl, hlu-

boce se uklonil a obrátil se čelem k Levinovi.

"Neviditelný Pán Ježíš je přítomen, aby přijal vaši zpověď," řekl

a ukázal na krucifix. "Věříte ve vše, čemu nás učí svatá apoštolská církev?"

pokračoval kněz odvraceje zrak od Levina a spínaje ruce pod štolou.

"Pochyboval jsem, pochybuji o všem," pravil Levin hlasem,

který byl jemu samému nepříjemný, a odmlčel se.

Kněz chvíli vyčkal, zda Levin neřekne ještě něco, a pak zavřel oči

a rychle spustil s vladimirským přízvukem:

"Pochybovati jest v přirozenosti lidské, ale musíme se modlit,

aby nás milostivý Bůh posílil. Jaké máte zvláštní hříchy?" dodal bez

nejmenšího přechodu, jako by nechtěl ztrácet čas.

"Mým hlavním hříchem jsou pochybnosti. Pochybuji o všem

a většinou žiji v pochybnostech."

"Pochybovati jest v přirozenosti lidské," opakoval kněz. "O

čem zejména pochybujete?"

"Pochybuji o všem. Někdy pochybuji i o jsoucnosti boží," bez-

děčně řekl Levin a zhrozil se, jak nevhodně mluví. Ale jeho výrok asi na

kněze nijak nezapůsobil.

Jaké mohou být pochybnosti o boží jsoucnosti?" rychle řekl

s nenápadným úsměvem.

Levin mlčel.

Jaké můžete mít pochybnosti o Stvořiteli, když popatříte na

jeho dílo?" pokračoval kněz rychlými nacvičenými větami. "Kdo ozdobil

sluncem, měsícem a hvězdami klenbu nebeskou? Kdo oděl zemi v její krá-

su? Jakž by to bylo možno bez Stvořitele?" podíval se tázavě na Levina.

Levin cítil, že by nebylo vhodné pouštět se s knězem do filozo-

fické debaty, odpověděl tedy jenom bezprostředně na otázku.

"Nevím."

"Nevíte? Jak tedy můžete pochybovat, že Bůh vše stvořil?"

s veselým úsměvem pravil kněz.

"Nic nechápu," řekl Levin. Začervenal se, cítil, že mluví hloupě

a že jinak než hloupě nemůže v takové situaci mluvit.

10

"Modlete se k Pánubohu a proste ho. I svatí otcové pochybo-

vali a prosili Boha, aby je utvrdil ve víře. Ďábel má velikou moc, ale nesmí-

me se mu poddávat. Modlete se k Pánubohu, proste ho. Modlete se k Pánu-

bohu," opakoval překotně.

Kněz se na chvíli odmlčel, jako by o něčem přemýšlel.

"Slyšel jsem, že hodláte vstoupit ve stav manželský s dcerou

mého farníka knížete Sčerbackého?" doložil s úsměvem. "Hodné děvče!"

"Ano," odvětil Levin. Styděl se za kněze. Co se měl co ptát na

takovou věc u zpovědi?

A jako by odpovídal na jeho myšlenku, duchovní řekl:

"Hodláte vstoupit ve stav manželský a Bůh vás možná obdaří

potomstvem, není-liž pravda? Ale jakou výchovu můžete poskytnout svým

maličkým, jestliže v sobě nepřemůžete pokušení ďábla, který vás svádí k ne-

věrectví?" řekl s jemnou výčitkou. Jestliže budete milovat své dítko, pak si

pro ně jako dobrý otec nebudete přát pouze bohatství, přepych a pocty.

Budete si přát jeho spásu, jeho duchovní osvícení skrze světlo pravdy. Není-

-liž pravda? Co odpovíte, až se vás nevinné robě otáže: Tatíčku! Kdo stvořil

vše, co mě těší na tomto světě - zemi, vodstvo, slunce, květy, traviny? Což

byste mu řekl nevíní? Nemůžete nevědět, když Pán vám to ve své veliké

milosti zjevil. Anebo se vás vaše dítko otáže: Co mě očekává v posmrtném

životě? Co mu řeknete, jestliže nic nevíte? Jakpak mu budete odpovídat?

Vydáte je svodům světským a ďábelským? To by bylo zlé!" řekl kněz a odml-

čel se, a s hlavou skloněnou na stranu hleděl na Levina dobromyslnýma

mírnýma očima.

Levin už neodpovídal-nikoli proto, že se nechtěl s duchov-

ním přít, ale proto, že mu takové otázky nikdo nekladl, a než jeho maličcí

přijdou s takovými otázkami, bude mít dost času na rozmyšlenou.

"Vstupujete do životního období," pokračoval kněz, "kdy si

musíte zvolit určitou cestu a setrvat na ní. Modlete se k Bohu, aby vám ve

své dobrotivosti pomohl a smiloval se nad vámi," uzavřel. "Pán náš a Bůh

náš Ježíš Kristus v hojnosti a štědrosti lidumilnosti své, odejmiž od tebe

hříchy tvé..." Po rozhřešení dal kněz Levinovi požehnání a propustil ho.

Levin se toho dne vrátil domů s radostným pocitem, že už má

trapnou situaci za sebou, aniž musel zalhat. Kromě toho mu zůstala nejas-

ná vzpomínka, že ten dobrý a milý staroušek zdaleka neříkal tak hloupé vě-

ci, jak se mu zdálo zpočátku, a že je v tom leccos, co by si měl ujasnit.

Teď ovšem ne, myslil si Levin, ale někdy později. Nyní cítil ještě

víc než předtím, že v jeho mysli se děje cosi nejasného a nekalého a že má

stejný poměr k náboženství, jaký tak jasně viděl a nesnášel u jiných lidí a ja-

ký vytýkal příteli Svijažskému.

Ten večer strávil Levin s nevěstou u Dolly a byl zvlášť veselý.

11

Aby Štěpánovi Arkadjiči vysvětlil, v jaké je povznesené náladě, řekl mu, že

má radost jako pes, kterého učili skákat skrz obruč, až nakonec pochopil

a udělal, co se od něho žádalo, a teď kňučí, vrtí ocasem a skáče nadšením na

stoly a okna.

II

V den svatby Levin podle starodávného zvyku (kněžna a Darja

Alexandrovna úzkostlivě lpěly na zachování všech obyčejů) svou nevěstu

neviděl a obědval v hotelu s třemi mládenci, kteří se u něho náhodou sešli.

Byl to Sergej Ivanovič Koznyšov, potom Katavasov, kolega ze studií, dnes

profesor přírodních věd, jehož Levin potkal na ulici a zatáhl k sobě, a ko-

nečně Levinův družba Čirikov, moskevský smírčí soudce, který s ním cho-

dil na medvědy. U oběda bylo tuze veselo. Sergej Ivanovič byl v nejlepším

rozmaru a bavil se originalitou pana Katavasova. Katavasov s vědomím,

že jeho originalita je oceňována a chápána, stavěl ji na odiv. Čirikov se ve-

sele a dobrácky připojoval ke každé debatě.

"Vezměme si například," říkal Katavasov, přičemž protahoval

slova, jak si na to zvykl za katedrou, "našeho přítele Konstantina Dmitriče,

jaký to byl nadaný hoch. Mluvím o nepřítomných, protože on už neexistu-

je. Měl tehdy po absolvování fakulty zálibu ve vědě, měl i lidské zájmy. Ale

dnes je jedna polovina jeho schopností zaměřena na to, aby klamal sám se-

be, a druhá - aby tento sebeklam omluvil."

"Zavilejšího nepřítele ženitby, než jste vy, jsem ještě neviděl."

prohodil Sergej Ivanovič.

"Nikoli, nejsem nepřítel. Jsem přívržencem dělby práce. Lidé.

kteří nic nedovedou, musí dělat lidi, kdežto ostatní mají přispívat k jejich

osvětě a štěstí. Tak se na to dívám. Najde se hromada lidí, kteří by chtěli

míchat obě dvě řemesla dohromady, ale já k nim nepatřím."

"Budu ohromně šťastný, až se dovím, že jste se zamiloval!" řekl

Levin. "Prosím vás, pozvěte mě na svatbu."

Já už jsem se zamiloval."

"Ano, do sépie. Víš," obrátil se Levin k bratrovi, "Michail

Semjonyč píše studii o výživě a..."

"Ale nepleťte si to! To máte konečně jedno, o čem. Jde o to, že

skutečně miluji sépii."

"Ale ta vám nebude bránit, abyste miloval ženu."

"Ona mi bránit nebude, ale žena ano."

12

"Pročpak?"

"Počkejte, však uvidíte. Vy máte rád hospodářství, lov - ale

počkejte!"

"Zrovna byl dnes u mne Archip a říkal, že v Prudném je spou-

sta losů a dva medvědi," ozval se Cirikov.

"Tak na ně půjdete beze mne."

"Máš pravdu," řekl Sergej Ivanovič. "A vůbec se napříště roz-

luč s lovem na medvědy. Žena tě nepustí!"

Levin se usmál. Představa, že ho žena nepustí, byla tak láka-

vá, že by se navždy vzdal potěšení vidět medvědy.

"Aleje to stejně škoda, že se na ty dva medvědy půjde bez vás.

A pamatujete, jak to bylo posledně v Chapilově? To by byl báječný lov,"

řekl Cirikov.

Levin mu nechtěl vyvracet, že by někde mohlo být něco hezké-

ho bez ní, a proto nic neřekl.

"Není to marný zvyk, takové loučení s mládeneckým životem,"

poznamenal Sergej Ivanovič. "Kdyby byl člověk nevím jak šťastný, pře-

ce - zlatá svoboda!"

"Přiznejte se, nemáte pocit jako ženich z Gogolovy Ženitby, že

byste nejraději utekl oknem?"

Jistě má, ale nepřizná se!" řekl Katavasov a dal se do hlasité-

ho smíchu.

"Prosím, okno je otevřeno... Pojeďme teď do Tveru! Vím tam

o medvědici, mohlo by sejít rovnou k doupěti. Vážně, pojeďte! V pět nám je-

de vlak. Ať si tu dělají, co chtějí," s úsměvem řekl Cirikov.

"Ale na mou duši," s úsměvem odpověděl Levin, "nemohu si

pomoci, ale nedokážu v sobě vzbudit pocit lítosti nad ztracenou svobo-

dou!"

"Když vy teď máte v hlavě takový chaos, že si nic neuvědomuje-

te," ozval se Katavasov. "Ale počkejte, až se vám to v ní trošku rozleží, pak to poznáte."

"I ne, uvědomoval bych si aspoň trochu, že i při mém citu

(nechtěl před ním říci "lásce")... a štěstí je přece jen škoda svobody... Naopak, tu svobodu oželím docela rád."

"To je zlé! Beznadějný případ!" řekl Katavasov. "Připijme si

tedy na jeho zdraví anebo mu aspoň popřejme, aby se mu třeba pouhá seti-

na jeho snů vyplnila. I to už bude takové štěstí, jaké ještě svět neviděl!"

Hosté brzo po obědě odešli, aby se včas převlékli k svatbě.

Když Levin osaměl a vzpomínal na řeči všech těch mládenců,

ještě jednou se v duchu otázal sám sebe, zda pociťuje onu lítost nad ztrátou

svobody, o které mluvili. Usmál se té otázce. Svoboda? K čemu svoboda?

13

A štěstí? Milovat a toužit, sdílet její tužby, její myšlenky, tedy pravý opak

svobody - v tom je štěstí!

"Ale znáš její myšlenky, její přání a city?" náhle mu pošeptal

jakýsi hlas. Úsměv zmizel z jeho tváře. Levin se zamyslil. A vtom se ho

zmocnil divný pocit. Zmocnil se ho strach a pochybnost, pochybnost

o všem.

Co když ho nemiluje? Co když si ho bere jen proto, aby se vda-

la? Co když sama neví, co dělá? Může vystřízlivět a teprve po svatbě pozná,

že ho nemiluje ani nemohla milovat. V hlavě se mu rojily podivné, ošklivé

myšlenky. Žárlil na Vronského stejně jako před rokem, jako by to bylo vče-

ra, co je viděl spolu. Podezíral ji, že mu nepověděla všecko.

Prudce vyskočil. "Ne, tak to nemohu nechat!" řekl si zoufale.

Ano, půjde k ní, zeptá sejí, řekne jí naposledy: máme svobodu rozhodová-

ní, nebylo by lepší včas přestat? Všecko bude lepší než věčné neštěstí, han-

ba, nejistota! Se srdcem plným zoufalství a rozezlen na celý svět, na sebe

i na ni, vyšel z hotelu a rozjel se k ní.

Nalezl ji v pokoji vzadu. Seděla na dřevěném kufru a cosi naři-

zovala děvčeti, přebírajíc hromady barevných šatů rozložených po židlích

i na zemi.

"Ach!" zvolala, jakmile ho spatřila, a rozzářila se. "Kde se tu

bereš... berete? (Do posledního dne mu střídavě tykala a vykala.) To je pře-

kvapení! Zrovna tu přebírám svoje dívčí šaty, co z nich komu..."

"A! To je dobře," řekl a mrzutě se díval na služebnou.

"Běž, Duňašo, pak tě zavolám," řekla Kitty. "Co je ti?" začala

mu odvážně tykat, sotvaže děvče odešlo. Zpozorovala jeho zvláštní výraz,

rozrušený a chmurný, a padl na ni strach.

"Kitty! Jsem celý utrápený. Nemohu se trápit o samotě," řekl

hlasem plným zoufalství. Stoupl si před ni a prosebně jí pohlédl do očí. Po-

znal už z její milující upřímné tváře, že je zbytečné, aby jí něco říkal, ale

přesto chtěl, aby jeho pochyby rozptýlila sama. "Přišel jsem ti říct, že ještě

není pozdě. Ještě se dá všecko zrušit a napravit."

"Copak? Vůbec ti nerozumím. Co je s tebou?"

"To, co jsem už tisíckrát řekl a nač musím pořád myslit... že si

tě nezasloužím. Nemohla jsi svolit k sňatku se mnou. Rozmysli se. Zmýlila

ses. Dobře si to rozmysli. Nemůžeš mě mít ráda... Jestli... Radši mi to řek-

ni," pokračoval, vyhýbaje se jejímu pohledu. "Byl bych nešťastný. Ať si lidi říkají, co chtějí. Ale bude to lepší než být nešťastný... Přece to bude lepší teď,

dokud není pozdě..."

"Nerozumím," ozvala se zděšeně, "chceš mi tedy vrátit slovo...

nemělo by to být?"

"Ano, jestli mě nemáš ráda."

14

"Ty ses zbláznil!" vykřikla Kitty zrudlá nevolí.

Ale tvářil se tak žalostně, že se přemohla, shodila z křesla šaty

a přesedla si blíž k němu.

"Nač myslíš? Řekni mi všecko."

"Myslím, že mě nemůžeš mít ráda. Za co bys mě mohla mít rá-

da?"

"Můj bože! Co ti mám..." řekla Kitty a rozplakala se.

"Proboha, co jsem to vyvedl!" zvolal Levin. Klekl si před ní

a líbal jí ruce.

Než vstoupila kněžna za pět minut do pokoje, už se docela

udobřili. Kitty ho ujistila, že ho miluje, a nejen to - na otázku, proč

vlastně ho miluje, mu všecko vysvětlila. Řekla mu, že ho miluje, protože

mu dokonale rozumí, protože ví, co on musí mít rád, a protože všechno, co

má rád, je správné. A to mu bylo úplně jasné. Když k nim přišla kněžna, se-

děli vedle sebe na kufru, probírali se v šatech a hádali se, neboť Kitty chtěla

dát Duňaše hnědé šaty, které měla na sobě, když ji Levin požádal o ruku,

kdežto Levin naléhal, aby je nedávala nikomu, a Duňaša aby dostala ble-

děmodré.

"Ze to nechápeš? Ona je bruneta a bleděmodré by jí neslušely.

Já už to mám všecko rozmyšlené."

Když se kněžna dověděla, proč Levin přišel, zpola žertem

a zpola vážně se rozzlobila a poslala ho domů, aby se jel obléknout a nepře-

kážel Kitty při česání, jelikož Charles tu měl být každou chvíli.

"Beztak celé dni nejí a vypadá hrozně, a ty ji ještě rozčiluješ

svými hloupými nápady," řekla Levinovi. "Zmiz, zmiz, hochu."

Levin s provinilým pocitem a zahanbený, ale uklidněný, se

vrátil do hotelu. Jeho bratr, Darja Alexandrovna a Oblonskij, všichni

v plné parádě, už na něho čekali, aby mu požehnali svatým obrazem. Byl

nejvyšší čas. Darja Alexandrovna měla ještě zajet domů pro svého napomá-

dovaného a nakadeřeného syna, který měl doprovázet nevěstu a vézt pro ni

svatý obraz. Pak bylo třeba poslat jeden kočár pro družbu, kdežto druhý,

který odveze Sergeje Ivanoviče, poslat zpátky... Vůbec tu bylo spousta věcí

značně složitých. Především bylo jisté, že nesmějí otálet, poněvadž už bylo

půl sedmé.

Požehnání svatým obrazem odbyli. Stěpan Arkadjiě zaujal ko-

mickou slavnostní pózu po manželčině boku, uchopil obraz, kázal Levino-

vi, aby se hluboce poklonil, načež mu s dobráckým potutelným úsměvem

požehnal a třikrát ho políbil, totéž učinila i Darja Alexandrovna, a už ho-

nem spěchala domů a zase si popletla stanovené pořadí kočárů.

"Tak to uděláme takhle: ty jeď v našem kočáře za ním, a Sergej

Ivanovic, když bude tak laskav, pojede se mnou a pak pošle kočár zpátky."

15

"Beze všeho, velmi rád."

"A my přijedeme hned. Věci máš odeslané?" řekl Stěpan Arkaď-

jič.

"Mám", odpověděl Levin a nařídil Kuzmovi, aby mu přinesl

šaty.

III

Zástup lidu, zejména žen, se nahrnul kolem osvětleného koste-

la. Ti, kdo se včas nedostali dovnitř, tlačili se kolem oken, strkali se, hádali

a nakukovali skrz mříže.

Přes dvacet kočárů už stálo podle pokynů četnictva po celé

délce ulice. Policejní důstojník stál nedbaje mrazu u vchodu a oslňoval svou

uniformou. Další kočáry neustále přijížděly a dámy, samý květ, si zvedaly

vlečky, páni smekali čapky nebo černé klobouky, a všecko vcházelo do kos-

tela. Tam už byly rozsvíceny oba lustry a všechny svíce před svatými obra-

zy. Zlatá svatozář na rudém pozadí oltáře, zlacená řezba ikon, stříbro visu-

tých lamp a svícnů, dlaždice podlahy, koberečky i korouhve nad kůrem,

stupínky kněžiště i zčernalé staré knihy, kleriky i komže - vše bylo zapla-

veno jasem. Na pravé straně vytopeného kostela, ve shluku fraků a bílých

nákrčníků, uniforem a sukna, sametu, atlasu, vlasů, květin, odhalených ra-

menou i paží a dlouhých rukavic, vládl tlumený i živý hovor, který se po-

divně odrážel od vysoké klenby. Pokaždé když vrzly otvírané dveře, hovor

v zástupu umlkal a všichni se ohlíželi v naději, že uvidí vcházet ženicha

a nevěstu. Ale dveře už se otevřely nejméně desetkrát a pokaždé to byl něja-

ký opozdilý host, který se připojoval ke skupince pozvaných vpravo, anebo

nějaká zvědavá žena, která obelstila nebo přemluvila policejního důstojní-

ka a pak se připojovala k zástupu cizích diváků nalevo. Příbuzní i lidé cizí

už prošli všemi fázemi čekání.

Nejprve se domnívali, že ženich a nevěsta zde budou co nevi-

dět, a nepřikládali zpoždění žádný význam. Potom se ohlíželi stále a stále

častěji po dveřích a už si říkali, zda se něco nestalo. Pak už zpoždění půso-

bilo trapně a příbuzní i hosté předstírali, že si na ženicha ani nevzpomenou

a jsou zabráni do hovoru.

Arcijáhen chtěl asi připomenout, že jeho čas je drahocenný,

a netrpělivě pokašlával, až se tabulky v oknech třásly. Zpěváci na kruchtě se

už nudili, ozývalo se odtamtud zkoušení hlasů a smrkání. Kněz ustavičně

posílal žalmistu nebo jáhna, aby se podívali, zda už nepřijel ženich, a sám

16

ve své fialové říze s vyšívaným pasem chodil co chvíli vyhlížet ženicha k po-

stranním dveřím. Konečně jedna z dam pohlédla na hodinky a řekla: Je

to ale divné!" A všichni hosté zneklidněli a zaěali hlasitě projevovat údiv

a nespokojenost. Jeden z družbu jel zjistit, co se stalo. V té době Kitty, už

dávno úplně připravená, v bílých šatech, dlouhém závoji a s věnečkem

z pomerančových květů, stála se starosvatkou a sestrou Lvovovou v sále do-

mu Ščerbackých a dívala se z okna, už přes půl hodiny marně čekajíc na

zprávu svého družby, že ženich je v kostele.

Mezitím Levin chodil v kalhotách, ale bez vesty a bez fraku po

svém pokoji v hotelu a neustále vystrkoval hlavu ze dveří a rozhlížel se po

chodbě. Ale toho, na koho čekal, nebylo na chodbě vidět, a Levin se vracel

pln zoufalství, spínal ruce a obracel se k Štěpánovi Arkadjiči, který klidně

pokuřoval.

Jestlipak kdy někdo byl v tak hrozně pitomé situaci!"

"Ano, je to hloupé," přisvědčil Stěpan Arkadjič a chlácholivě se

usmál. "Ale uklidni se, hned ti ji přiveze."

"Bodejť!" Levin přemáhal zuřivý vztek. "A ty pitomé otevřené

vesty! Ne, tohle nejde!" Pohlédl na svou zmačkanou náprsenku. "A co když

moje věci už odvezli na dráhu!" vykřikl zoufale.

"Tak si vezmeš mou."

"To jsem měl už dávno."

"Nač se zbytečně zesměšňovat... Počkej, však se to nějak vy-

stříbří."

Šlo o to, že na Levinův rozkaz donesl starý sluha Kuzma frak,

vestu a všecko ostatní, co k tomu patřilo.

"A košile?" zvolal Levin.

"Košili máte na sobě," s klidným úsměvem odpověděl Kuzma.

Kuzmu nenapadlo, aby nechal v zásobě čistou košili, a když

dostal rozkaz všecko sbalit a odvézt ke Ščerbackým, od nichž novomanželé

odjížděli ještě dnes večer, udělal všecko podle rozkazu a sbalil vše kromě

kompletního fraku. Košile, kterou měl Levin na sobě od rána, byla zmač-

kaná a k moderní otevřené vestě byla nemožná. K Ščerbackým měli dale-

ko. Poslali sluhu, aby košili koupil. Sluha se vrátil s nepořízenou. Všude

měli zavřeno, byla neděle. Poslali k Štěpánovi Arkadjiči a sluha přivezl koši-

li. Byla Levinovi nemožně volná a krátká. Nakonec poslali ke Ščerbackým

vybalit věci. V kostele čekali na ženicha, a ten chodil po pokoji jako zvíře

v kleci, vyhlížel na chodbu a s hrůzou a zoufalstvím vzpomínal, co všecko

Kitty napovídal a co by si teď mohla myslit.

Neblahý Kuzma, téměř bez dechu, konečně vletěl s košilí do

pokoje.

"Přišel jsem taktak. Už to nakládali na vůz," řekl.

17 --------------------4

CHRUDIM \

Levin už se raději nedíval na hodinky, aby si nedrásal srdce,

a za tři minuty pádil po chodbě.

"Tím už to nespravíš," zasmál se Oblonskij a zvolna ho násle-

doval. "Ono se to vystříbří... povídám ti."

IV

"Už jsou tu!" "To je on!" "Který? Ten mladší?" "Ale ona je chudinka polomrtvá!" ozývalo se ze zástupu, když Levin přivítal nevěstu

u vchodu a společně s ní vešel do kostela.

Stěpan Arkadjič vysvětlil ženě, jak došlo k zdržení, a rozesmátí

hosté si mezi sebou šeptali. Levin nikoho a nic nevnímal. Hleděl na svou ne-

věstu a oka z ní nespustil.

Všichni tvrdili, že za ty poslední dny hodně ztratila na kráse

a že u oltáře zdaleka není tak hezká jako jindy. Avšak Levin si to nemyslil.

Díval se na její vysoký účes s dlouhým bílým závojem a bílými květy, na

stojatý nabíraný límec, který se zvláštním panenským půvabem zakrýval

po stranách a odhaloval vpředu její dlouhou šíji, na pozoruhodně útlý pás,

a zdálo se mu, že je hezčí než kdy jindy - ne že by ty květy, závoj a šaty

objednané z Paříže nějak zvyšovaly její krásu, ale proto, že přes všecku

umělou nádheru oblečení si její milá tvář, její oči a rty uchovaly svůj osobi-

tý výraz nevinné upřímnosti.

"Už jsem myslela, že jsi utekl," řekla a usmála se na něho.

"Taková hloupost se mi stala, hanba mluvit!" pravil s uzar-

děním a musel se obrátit k Sergejovi Ivanoviči, který k němu přistoupil.

"Ta historka s tvou košilí je povedená!" potřásal Koznyšov

s úsměvem hlavou.

"Ano, ano," odpověděl Levin, aniž vnímal, co se mu říká.

"Kosťo, teď se musíš rozhodnout," pravil Stěpan Arkadjič s líče-

ným úlekem, "jde o vážnou věc. Právě teď jsi s to pochopit ji v plném rozsa-

hu. Byl jsem tázán, zda se mají rozsvítit ohořelé svíce nebo neohořelé. Roz-

díl je deset rublů," připojil a roztáhl rty v úsměvu. "Rozhodl jsem to bez te-be, ale obávám se, že nebudeš souhlasit."

Levin porozuměl, že jde o žert, ale do smíchu mu nebylo.

"Tak co? Ohořelé nebo neohořelé? To je problém."

"Ano, jistě. Neohořelé."

"To jsem rád. Problém vyřešen!" pravil Oblonskij s úsměvem.

"Ale jak mohou lidé v takové situaci zhloupnout," řekl Čirikovovi, když

Levin na něho jenom roztržitě pohlédl a přistoupil blíž k nevěstě.

18

"Dávej pozor, Kitty, ať si stoupneš na koberec první," radila

hraběnka Nordstonová, která přišla za nimi. ,A vy jste pěkný!" obrátila se

k Levinovi.

"Nemáš strach?" ptala se stará tetinka Marie Dmitrijevna.

"Není ti zima? Jsi bledá. Počkej, nakloň se!" řekla Kittina ses-

tra, paní Lvovová, zvedla krásné oblé paže a s úsměvem jí narovnala květy

na hlavě.

Přišla k nim Dolly, chtěla něco říci, ale nemohla ze sebe vypra-

vit ani slovo, rozplakala se a pak se nucené zasmála.

Kitty se na všechny dívala stejně nepřítomným zrakem jako

Levin. Na všechny řeči uměla odpovídat jen šťastným úsměvem, bez které-

ho by to teď ani nebyla ona.

2*

Mezitím si žalmisté oblékli bohoslužebná roucha, a kněz a já-

hen vyšli ke kostelnímu stolku v přístěnku chrámovém. Kněz se obrátil

k Levinovi a cosi mu říkal. Levin nerozuměl.

"Vezměte nevěstu za ruku a veďte ji," napověděl Levinovi

družba.

Levin dlouho nemohl pochopit, co se od něho žádá. Dlouho ho

opravovali a už toho chtěli nechat - pořád bral nevěstu buď druhou ru-

kou, nebo za jinou ruku, než měl - až konečně pochopil, že má zůstat na

svém místě a vzít ji pravou rukou rovněž za pravou ruku. Když konečně

vzal nevěstu za ruku, jak bylo předepsáno, postoupil kněz o několik kroků

napřed a stoupl si ke stolku. Zástup příbuzných a známých se hnul za nimi,

hlasy bzučely a vlečky šustily. Kdosi se shýbl a narovnal vlečku nevěstě.

Pak zavládlo v kostele takové ticho, že bylo slyšet, jak dopadají kapky

vosku.

Stařičký kněz ve vysoké fialové čepici, s prameny šedivých vla-

sů sčesanými za uši a prokvétajícími lesklým stříbrem, vyprostil stařecké

malé ruce z těžké stříbrné řízy se zlatým křížem na zádech a cosi přebíral

u stolku.

Stěpan Arkadjič k němu přistoupil, cosi mu pošeptal, mrkl na

Levina a ustoupil dozadu.

Kněz rozsvítil dvě svíce zdobené květy a držel je šikmo v levé

ruce, takže vosk z nich kapal pomalu. Pak se otočil čelem k snoubencům.

Byl to týž kněz, který zpovídal Levina. Podíval se unaveně a smutně na že-

nicha a nevěstu, vzdychl, vyprostil z řízy pravou ruku, požehnal jí ženicho-

vi a podobně, ale s nádechem ohleduplné něhy vložil složené prsty na sklo-

něnou hlavu Kitty. Potom jim podal svíce, uchopil kadidelnici a zvolna po-

odstoupil.

Je to skutečně pravda?" pomyslil si Levin a ohlédl se po

nevěstě. Poněkud shora viděl na její profil a z nepatrného chvění jejích rtů

a řas věděl, že cítí na sobě jeho pohled. Neohlédla se, ale vysoký nabíraný

límeček se pohnul, jak se jí zdvíhal k malému růžovému uchu. Levin

viděl, že potlačila vzdech v prsou a malá ruka v dlouhé rukavici, držící

svíci, se zachvěla.

Celý shon s košilí, zpoždění, rozhovor se známými a příbuzný-

mi, jejich projevy nelibosti, jeho směšná situace - vše náhle zmizelo,

a zmocnila se ho radost i bázeň.

Hezký urostlý arcijáhen ve stříbrné komži, s nakroucenými,

načesanými kadeřemi, které mu po stranách odstávaly, svižně postoupil

kupředu, nacvičeným gestem pozdvihl dvěma prsty štolu a stoupl si proti

knězi.

20

,Pa-ne, po-žeh-nej!" zazněly jeden po druhém slavnostní tóny

a zčeřily vzduchové vlny.

"Blahoslaven Bůh náš povždy, nyní i příště až na věky věků,"

mírně, zpěvavě odvětil stařičký kněz a dál cosi přebíral u stolku. A plný

akord neviditelného chóru harmonicky a zeširoka zazvučel, naplnil celý

kostel od oken až po klenbu, zmohutněl, na okamžik ustal a zvolna zanikl.

Modlili se jako vždy za pokoj shůry a spásu, za synod, za pa-

novníka, modlili se i za služebníky Páně Konstantina a Jekatěrinu, vstupují-

cí nyní ve stav manželský.

"Aby jim lásku dokonalou v míru a pokoji, i pomoc svou seslati

ráčil, Hospodina prosme," vydechoval celý chrám arcijáhnův hlas.

Levin naslouchal slovům modlitby a žasl. Jak je mohlo na-

padnout, že potřebujeme pomoci, ano, pomoci?" vzpomínal na své nedáv-

né obavy a pochyby. "Co vím? Co bych dokázal v té strašné věci bez pomo-

ci? Ano, teď potřebuji pomoc."

Když jáhen dokončil prosebné modlitby, obrátil se kněz s knihou

ke snoubencům:

"Bože věčný, kterýž jsi v jedno spojil rozloučené," odříkával

mírným zpěvavým hlasem, "a svazek lásky nerozborný jsi jim daroval, kte-

rýž jsi Izákovi a Rebece požehnal, dědici zaslíbení svého je učinil, taktéž

požehnej i služebníkům svým Konstantinovi a Jekatěrině a pouč je na cestě

pravé. Neboť milostivý a lidumilný Bůh jsi ty a tobě chválu vzdáváme,

Otci i Synu i svatému Duchu, nyní i vždycky až na věky věkův." "Amen,"

opět se ve vzduchu rozvlnily hlasy neviditelného sboru.

"Kterýž jsi v jedno spojil rozloučené a svazek lásky daroval -

jak hlubokomyslná jsou ta slova a jak odpovídají tomu, co člověk cítí v da-

né chvíli!" uvažoval Levin. "Zdalipak i ona cítí totéž co já?" Ohlédl se a jejich pohledy se setkaly.

A z jejího výrazu usoudil, že si uvědomuje totéž co on. Ale ne-

bylo to pravda. Nerozuměla z bohoslužby téměř ani slovo a ani neposlou-

chala. Nemohla ta slova poslouchat ani jim rozumět, tak mocný byl jediný

cit, kterým překypovalo její nitro a který stále vzrůstal. Byla to radost, že se

naplňuje, co se už před půldruhým měsícem uskutečnilo v její duši a co ji

celých těch šest neděl blažilo i trápilo. Toho dne, kdy ve svých hnědých ša-

tech odevzdaně přistoupila v sále arbatského domu k němu - toho dne

a v tu hodinu došlo v její duši k úplnému rozchodu s celým minulým živo-

tem a nastal jí zcela jiný, nový, zcela neznámý život, kdežto navenek trval

život dosavadní. Těch šest neděl bylo pro ni dobou nejvyššího blaha i nej-

větší trýzně. Celý její život, všechny naděje a tužby se upínaly k tomu jedi-

nemu člověku, kterému dosud nerozuměla, s kterým ji pojil cit, ještě méně

pochopitelný než ten člověk sám, cit někdy sbližující, jindy odpuzující -

21

a přitom dále žila v dřívějších podmínkách životních. Žila někdejším živo-

tem, ale hrozila se sama sebe, hrozila se své naprosté, nepřekonatelné lho-

stejnosti k celé minulosti: k věcem, k zvyklostem, k lidem, kteří ji mívali

a stále měli rádi, k matce, zkormoucené touto lhostejností, k milému něžné-

mu otci, kterého kdysi měla na světě nejraději. Někdy se hrozila své lhostej-

nosti, jindy se radovala z toho, co ji k ní přivedlo. Neuměla na nic myslit

ani si nedovedla nic přát, co bylo mimo život s tímto člověkem, ale ten nový

život tu zatím nebyl a ani si jej neuměla dobře představit. Bylo tu jen oče-

kávání - bázeň i radost z něčeho nového a neznámého. A teď očekávání,

nejistota i lítost, že se zřekla někdejšího života - vše užuž skončí a začne

život nový. Ten nový život jistě budil strach svou neurčitostí, ale ať už bu-

dil strach či nikoli - zrodil se už před šesti nedělemi v její duši, nyní se

pouze dostávalo posvěcení tomu, co se v její duši uskutečnilo už dávno.

Kněz se znovu otočil ke stolečku, pracně uchopil malý Kittin

prsten, požádal Levina, aby mu nastavil ruku, a navlékl mu prstýnek na

první článek prstu. ,Zasnubuje se služebník Páně Konstantin služebnici Pá-

ně Jekatěrině." Potom kněz navlékl Kitty velký prsten na růžový, maličký,

dojemně slaboučký prst a odříkával totéž.

Snoubenci se několikrát pokusili uhádnout, co mají dělat, ale

pokaždé se mýlili a kněz je šeptem poučoval. Když vykonal vše, co bylo

třeba, a požehnal jim prsteny, nakonec zase odevzdal velký prsten Kitty

a Levinovi malý, opět se spletli a dvakrát si podávali prsteny z ruky do ru-

ky, ale pořád to nebylo ono.

Dolly, Cirikov a Oblonskij pokročili kupředu a chtěli jim po-

moci. Nastal zmatek, ozval se šepot, všecko se usmívalo, avšak slavnostně

pohnutý výraz ve tvářích snoubenců se nezměnil. Naopak, když si pletli ru-

ce, tvářili se vážněji a slavnostněji než předtím a úsměv, s kterým Stěpan

Arkadjič pošeptal, aby si teď navlékli každý svůj prsten, mu bezděčně

ztuhl na rtech. Vytušil, že jakýkoli úsměv by pro ně byl urážkou.

"Neboť ty jsi od počátku stvořil pohlaví mužské a ženské," od-

říkával kněz hned po výměně prstenů, ,a od tebe jest žena spojena s mu-

žem, ku pomoci a k zachování rodu lidského. Hospodine náš, kterýž jsi se-

slal pravdu dědictví svému a zaslíbení svému, služebníkům svým, otcům na-

šim, v každém pokolení vyvolencům svým, popatři na služebníka svého

Konstantina a na služebnici svou Jekatěrinu a upevni zásnuby jich ve víře,

svornosti, pravdě i lásce..."

Levin si stále víc a víc uvědomoval, že všechny jeho myšlenky

na sňatek, jeho sny o tom, jak si uspořádá život - to vše bylo dětinství, ale

že toto je něco, čemu dosud nerozuměl a nyní rozumí ještě méně, ačkoli se

to stává skutečností. Hrud se mu dmula a zachvívala a neposlušné slzy se

mu draly do očí.

22

V

Do kostela přišla celá Moskva, příbuzní a známí. A při svateb-

ním obřadu v nádherně osvětleném kostele, v kruhu vyšňořených paní a dí-

vek a pánů s bílými nákrčníky, ve fracích a uniformách, neutuchal diskrét-

ní tichý hovor, který zaěínali převážně muži, kdežto ženy se cele oddaly

sledování všech detailů posvátného úkonu, který je vždy tolik do-

jímá.

V hloučku docela blízko nevěsty byly její dvě sestry, Dolly

a prostřední sestra, vyrovnaná kráska Lvovová, která přijela z ciziny.

"Co to, že je Mary ve fialovém, je to skoro jako černé, a na

svatbě?" řekla Korsunská.

"Při její pleti je to jediná možnost..." ozvala se Drubecká. "Di-

vím se, proč mají svatbu večer. Jak u živnostníků..."

Je to hezčí. Taky jsem se vdávala večer," odpověděla Korsun-

ská a vzdychla při vzpomínce, jak byla v ten den roztomilá, jak komicky

zamilovaný byl její muž a jak je dnes všecko jiné.

"Kdo jde víc než desetkrát za družbu, ten prý se neožení. Chtěl

jsem jít podesáté, abych se pojistil, ale místo bylo obsazeno," vykládal hra-

bě Siňavin hezounké princezně Carské, která si na něho myslila.

Carská mu odpověděla jen úsměvem. Dívala se na Kitty a my-

slila na to, jak a kdy bude stát s hrabětem Siňavinem jako dnes Kitty s Le-

vinem a jak mu potom připomene jeho dnešní žert.

Ščerbackij vykládal staré dvorní dámě Nikolajevové, že chce

Kitty vložit svatební korunu na chignon, protože to přináší štěstí.

"Neměla si brát chignon," odpověděla Nikolajevová, dávno

rozhodnuta, ožení-li se s ní starý vdovec, kterého lovila, že bude svatba do-

cela jednoduchá. "Nemám ráda tohle módění."

Sergej Ivanovič vtipkoval s Darjou Dmitrijevnou a tvrdil jí, že

zvyk odjíždět hned po svatbě se šíří proto, že novomanželé se vždycky tro-

chu stydí.

"Váš bratr může být pyšný. Je ohromně milá. Jistě mu závidí-

te?"

"To už není pro mne, Darjo Dmitrijevno," řekl a jeho tvář po-

jednou nabyla smutného, vážného výrazu.

Stěpan Arkadjič říkal švagrové svůj šprým o rozvodech,

ale neposlouchala ho.

"Měla by si narovnat věneček," odpověděla.

"Škoda že už není tak hezká," říkala hraběnka Nordstonová

paní Lvovové. "Ale on jí stejně nesahá ani po kotníky. Nemyslíte?"

23

"Ne, mně se moc líbí. A ne proto, že je to můj nastávající

švagr," odpověděla paní Lvovová. "A jak hezky si vede! Přece je těžké,

pěkně si vést v takové situaci a nebýt k smíchu. Ale on není směšný ani ne-

vypadá strojeně a je zřejmě dojatý."

"Vy jste to zřejmě čekala?"

"Skoro. Měla ho vždycky ráda."

"No, musíme dávat pozor, kdo si první stoupne na koberec.

Doporučovala jsem to Kitty."

"To máte jedno," odpověděla paní Lvovová, "my jsme všecky

poslušné ženy, to u nás máme v rodě."

Já si zas schválně stoupla dřív než Vasilij. A co vy, Dolly?"

Dolly stála vedle nich, slyšela je, ale neodpovídala. Byla dojatá.

Měla v očích slzy, a kdyby promluvila, neubránila by se pláči. Měla radost

z Kitty a Levina. V duchu se vracela k své svatbě a při pohledu na zářícího

Štěpána Arkadjiče zapomínala na přítomnost a vzpomínala jen na svou

naivní první lásku. Nemyslila jen na sebe, vzpomínala i na všechny přítel-

kyně a známé. Vzpomněla si na ně, na jejich jedinou slavnostní životní

chvíli, kdy stejně jako Kitty stály u oltáře s láskou, nadějí i bázní v srdci,

dávaly sbohem minulosti a kráčely k tajuplné budoucnosti. Mezi všemi tě-

mi nevěstami, které se jí vybavily v paměti, byla i její milá Anna, o jejímž

předpokládaném rozvodu slyšela různé podrobnosti. I ona kdysi stála stej-

ně neposkvrněná, v závoji a s věnečkem z pomerančových květů. A dnes?

Je to hrozně divné," řekla Dolly.

Posvátný úkon do nejmenších podrobností nesledovaly jen ses-

try, přítelkyně a příbuzné. I zvědavé cizí ženy rozechvěně a se zatajeným

dechem pozorně všecko sledovaly, aby jim neušlo sebemenší hnutí ani vý-

raz ženicha a nevěsty, a plné rozladění neodpovídaly a často vůbec

neslyšely řeči lhostejných mužů, kteří dělali žertovné nebo nevhodné

poznámky.

"Proč je tak uplakaná? Ze by ho nechtěla?"

"Co by nechtěla takového fešáka? Není to nějaký kníže?"

"A ta v tom bílém atlase je její sestra? Dávej pozor, jak teď jáhen

houkne: Žena pak ať se bojí muže."

"To jsou zpěváci z Cudova kláštera?"

"Synodální."

"Ptala jsem se lokaje. Prý siji hned odveze na venkov. Je prý

strašně bohatý. Však mu ji proto dali."

"Ale stejně je to hezký párek."

"Vidíte, Marie Vlasjevno, a vy jste se hádala, že se teď nosí suk-

ně do zvonu. Koukněte se tamhle na tu v tom černém do červena, jak ji má

nařasenou... Inu, jednou tak, podruhé onak."

21

"Nevěstinka jak andílek, jako z cukru! Ale nic naplat, člověku

je každé ženské líto."

Tak se hovořilo v zástupu zvědavých žen, které šťastně pro-

klouzly do kostela.

VI

Když skončil zásnubní obřad, rozprostřel žalmista před stol-

kem uprostřed kostela kus růžového hedvábí, sbor zapěl umný složitý žalm,

v kterém se střídaly bas a tenor, a kněz se obrátil a ukázal snoubencům na

prostřené růžové hedvábí. Třebaže Levin i Kitty často a mnoho slyšeli

o pověře, podle které ten, kdo si první stoupne na koberec, bude hlavou ro-

diny, žádný si na to nevzpomněl, když udělali těch několik kroků. Neslyšeli

ani hlasité poznámky a spory, neboť jedni prý viděli, že první si stoupl on,

kdežto dle tvrzení druhých oba zároveň.

Po obvyklých otázkách, zda vstupují ve stav manželský dobro-

volně a zda nejsou vázáni jiným slibem, po jejich odpovědích, které jim sa-

motným zněly tak podivně, po tom všem začal nový obřad. Kitty naslou-

chala slovům modlitby snažíc se pochopit jejich význam, ale nedařilo se jí

to. Stále víc jí za obřadu naplňoval duši vítězoslavný pocit, pocit slunný

a radostný, takže se nemohla na nic soustředit.

Modlili se, "aby jich ctnosti a plodu života požehnání dal, by se

zaradovali patříce na dítky své". Byla tu i zmínka, že Bůh stvořil ženu z žeb-

ra Adamova a "z té příčiny opustí muž otce svého i matku svou, a přidrže-

ti se bude manželky své, i budou v jedno tělo". Prosili, aby jim Bůh dal

plodnost a požehnání jako Izákovi a Rebece, Josefovi, Mojžíši a Zefoře

a aby viděli syny synů svých. "To bylo všecko krásné," myslila si Kitty při těch slovech, ,a to všecko ani nemůže být jinak." A radostný úsměv, jemuž

se neubránili ani ostatní, kteří ji pozorovali, jí zářil v rozjasněné tváři.

"Nasaďte jim je úplně!" ozvaly se rady, když jim kněz vložil ko-

runy a Sčerbackij chvějící se rukou v rukavičce o třech knoflících držel Kit-

ty korunu vysoko nad hlavou.

"Nasaďte mi ji!" zašeptala s úsměvem.

Levin se na ni ohlédl a její rozradostněná, rozzářená tvář ho

překvapila, a ten pocit se bezděky přenesl i na něho. Bylo mu teď stejně hez-

ky a veselo jako jí.

Bylo to veselé, když poslouchali apoštolskou epištolu a ozvěnu

arcijáhnova hlasu při posledním verši, tak netrpělivě očekávanou cizím

obecenstvem. Bylo to veselé, když pili z misky teplé, zředěné červené víno,

a ještě veselejší, když si kněz rozhrnul řízu, vzal oba jednou rukou za ruce

25

a za zvuků basu, který burácel a hlaholil "Plesej, Izaiáši", je vedl kolem stolku. Sčerbackij a Cirikov, kteří přidržovali koruny a div že neklopýtali

o nevěstinu vlečku, se také radostně usmívali a střídavě zůstávali pozadu

nebo zas vráželi do snoubenců, kdykoli kněz zůstal stát. Jiskra radosti, za-

žehnutá v Kitty, přeskočila snad na všecky, kdo byli v chrámě. Levinovi se

zdálo, že i kněz a jáhen jsou v náladě usměvavé jako on.

Konečně jim kněz sundal koruny, odříkal poslední modlitbu

a blahopřál novomanželům. Levin pohlédl na Kitty. Takhle ji ještě nikdy

neviděl. Byla rozkošná v onom novém jasu štěstí, který sejí odrážel ve tváři.

Levin by jí byl rád něco řekl, ale nevěděl, jestli už je konec. Kněz mu po-

mohl z nesnází. Usmál se dobrácky a řekl tiše: "Polibte svou ženu, a vy po-

libte muže." Přitom jim vzal z rukou svíce.

Levin ji jemně políbil na usměvavé rty, podal jí ruku a s poci-

tem nové, zvláštní důvěrnosti odcházel z kostela. Nevěřil, nemohl věřit, že

je to pravda. Jen když se jejich užaslé, nesmělé zraky setkávaly, pak tomu

věřil, neboť cítil, že oba už jedno jsou.

Po večeři odjeli novomanželé ještě té noci na venkov.

VII

Vronskij a Anna cestovali spolu už tři měsíce po Evropě. Byli

v Benátkách, v Římě, v Neapoli, a teď právě přijeli do menšího italského

města, kde se chtěli na nějaký čas usadit.

Sličný vrchní číšník s hustými napomádovanými vlasy, s pěšin-

kou začínající nad krkem, ve fraku a široké bílé batistové náprsence, se

svazkem přívěsků nad kulatým bříškem, ruce v kapsách a oči pohrdavě

přimhouřené, stroze odpovídal pánovi, který se před ním zastavil. Jakmile

vrchní zaslechl, že na druhé straně kdosi stoupá po schodech, otočil se,

a když uviděl ruského hraběte, který měl u nich pronajaté nejlepší pokoje,

uctivě vytáhl ruce z kapes a s úklonou hlásil, že kurýr tu byl a s nájmem pa-

láce je všecko zařízeno. Vrchní správce je ochoten podepsat smlouvu.

"To jsem rád," řekl Vronskij. "A paní je doma nebo ne?"

"Milostivá byla na procházce, ale už se vrátila," odpověděl číš-

ník.

Vronskij si sundal měkký širák a otřel si šátkem zpocené čelo

i vlasy, které si nechal narůst až do půl uší a sčesával dozadu, aby mu za-

krývaly lysinu.

"Tady ten pán je Rus a ptal se po vás," oznamoval vrchní.

26

Vronskij měl smíšené pocity, byla to zlost, že se člověk nikde

nemůže schovat před známými, byla tu i touha rozptýlit se alespoň trochu

v jednotvárném životě, proto se ještě jednou ohlédl na pána, který me-

zitím poodešel stranou a zůstal stát, a tu se oběma zároveň rozjasnil

zrak.

"Goleniščeve!"

"Vronskij!"

Byl to vskutku Goleniščev, Vronského spolužák z vojenské gar-

dové školy. Goleniščev náležel ve škole k liberální straně, když absolvoval,

dostal civilní hodnost, ale nebyl nikde zaměstnán. Spolužáci se po studiích

docela rozešli a setkali se potom jen jednou.

Při onom setkání Vronskij zjistil, že si Goleniščev zvolil jakousi

velemoudrou liberální činnost, a tudíž pohrdá jeho činností i hodností. Pro-

to Vronskij zaujal při setkání s Goleniščevem chladné a hrdé odmítavé sta-

novisko, jež uměl lidem dát tak dobře najevo a jehož smyslem bylo: Můj ži-

votní styl se vám může líbit nebo nemusí, ale mně je to docela jedno. Musí-

te mít ke mně úctu, chcete-li se se mnou stýkat. Goleniščev reagoval na tón

Vronského urážlivou lhostejností. To setkání by je snad bylo mělo ještě víc

odcizit. Ale teď se oba rozzářili a vykřikli radostí, když se navzájem poznali.

Vronskij se nenadal, že by ho Goleniščevova přítomnost mohla tak potě-

šit, ale patrně ani sám nevěděl, jak se nudí. Zapomněl na nelibý dojem

z posledního setkám a s upřímnou radostí podal bývalému spolužá-

kovi ruku. I Goleniščevovi, zprvu nervóznímu, se zračila radost v obli-

čeji.

,To jsem rád, že tě vidím!" řekl Vronskij a v přátelském úsmě-

vu odhalil zdravé bílé zuby.

"Slyšel jsem, že je tu nějaký Vronskij, ale který, to jsem nevě-

děl. Mám velkou radost."

"Pojď ke mně. Co pořád děláš?"

"Ziju tady už druhý rok. Pracuju."

"Ach tak!" s porozuměním řekl Vronskij. "Pojď dál."

A podle běžného ruského zvyku, místo aby řekl právě rusky to,

co chtěl utajit před personálem, začal francouzsky.

"Znáš se s paní Kareninovou? Cestujeme společně. Jdu teď k ní,"

řekl francouzsky a pozorně se zahleděl Goleniščevovi do obličeje.

"Ale! To jsem ani nevěděl," prohodil Goleniščev lhostejně,íač-

koli to věděl). Jsi tu dlouho?" dodal.

Já? Čtvrtý den," odpověděl Vronskij a ještě jednou zpytavě

pohlédl kamarádovi do obličeje.

Ano, je to slušný člověk a dívá se na věc správně, řekl si, neboť

pochopil, proč se Goleniščev takto tváří a proč zavedl řeč jinam. Může ho

seznámit s Annou, on se na to dívá správně.

V těch třech měsících, jež Vronskij strávil s Annou v cizině,

kladl si při každém seznámení s novými lidmi otázku, jak bude ta která no-

vá osoba pohlížet na jeho vztah k Anně, a většinou se u mužů setkával se

správným stanoviskem. Ale kdyby se byl někdo zeptal jeho nebo těch, kdo ho

"správně" chápali, v čem to pochopení záleží, byli by všichni na velkých

rozpacích.

Lidé, kteří podle Vronského chápali celou věc správně, nechá-

pali ji vlastně vůbec, jenže se chovali tak, jak se vůbec chovají dobře vycho-

vaní lidé při všech složitých a neřešitelných otázkách, jež obkličují život ze

všech stran - chovali se vybraně, varovali se narážek a nepříjemných otá-

zek. Předstírali, že plně chápou význam a smysl dané situace, žeji uznávají

a dokonce schvalují, ale přitom pokládají za nevhodné a zbytečné něco vy-

světlovat.

Vronskij rázem uhádl, že Goleniščev náleží k takovým lidem,

a proto mu byl dvojnásob milý. Když byl Goleniščev uveden ke Karenino-

vé, opravdu se k ní choval tak, že nic lepšího si Vronskij nemohl přát.

Zřejmě se uměl hravě vyhnout každému hovoru, který by mohl působit ne-

snáze.

Annu dříve neznal a byl nyní oslněn její krásou a ještě více tím,

jak prostě bere své postavení. Když Vronskij přivedl Goleniščeva, Anna se

začervenala a ten dětský ruměnec, který jí zaplavil upřímnou hezkou tvář,

se mu velmi zalíbil. Ale zvlášť se mu líbilo, že ihned jako schválně, aby cizí

člověk nebyl na pochybách, oslovila Vronského Alexeji a řekla, že se spolu

28

stěhují do nově najatého domu, kterému zde říkají palazzo. Ten přímý

a prostý postoj k vlastní situaci se Goleniščevovi líbil. Pozoroval Anniny

dobromyslně veselé, energické způsoby, a jelikož znal Alexeje Alexandro-

viče a znal Vronského, domníval se, že Annu plně chápe. Domníval se,

že chápe, co nikterak nechápe ona sama, totiž: že sice učinila svého muže ne-

šťastným, když opustila jeho i syna a zkazila si pověst, ale přesto může být

energická, veselá a šťastná.

"Mluví se o něm v průvodci," poznamenal Goleniščev o paláci,

který si najímal Vronskij. Je tam úchvatný Tintoretto. Z jeho posledního

období."

"Víte co? Venku je krásně, půjdeme se tam ještě jednou po-

dívat," navrhl Vronskij a obrátil se k Anně.

"Velmi ráda, hned si půjdu vzít klobouk. Říkáte, že je tam hor-

ko?" Zůstala stát u dveří a tázavě se dívala na Vronského. A tvář jí opět za-

plavil temný ruměnec.

Vronskij jí poznal na oěích, že neví, jaký má být jeho poměr ke

Goleniščevovi, a že se obává, zda se chovala tak, jak by si přál.

Dlouze, něžně na ni pohlédl.

"Ne, moc ne," řekl.

A tu si řekla, že všecko pochopila, především, že je s ní spoko-

jen. Usmála se na něho a rychlým krokem vyšla ze dveří.

Přátelé se na sebe podívali a na obou bylo znát rozpaky, jako

by Goleniščev, zřejmě okouzlen Annou, chtěl o ní něco říci a nevěděl co, za-

tímco Vronskij si to přál a zároveň se toho bál.

"Tak vida," začal Vronskij, aby nějak navázal rozmluvu.

"Tak ty ses tady usadil? Pořád se věnuješ své práci?" pokračoval. Vzpomí-

nal si, jak mu kdosi říkal, že Goleniščev cosi píše.

"Ano, píšu druhý díl Dvou základů" řekl Goleniščev a radostí

se až zarděl při té otázce. "Totiž, abych mluvil přesně, ještě nepíšu, ale dě-

lám přípravné práce, sbírám materiál. Druhý díl bude daleko obšírnější

a obsáhne téměř všechny problémy. U nás v Rusku nechtějí pochopit, že

jsme dědici Byzance," začal dlouhý vášnivý výklad.

Vronskij byl zpočátku stísněn, že nezná ani první studii o Dvou

základech, o které s ním autor mluvil jako o věci známé. Ale když potom

Goleniščev počal vykládat svůj názor a Vronskij jej mohl sledovat, pak

i bez znalosti Dvou základů poslouchal s jistým zájmem, neboť Goleniščev

skutečně uměl mluvit. Vronského však udivovalo a mrzelo, s jakým podráž-

děným rozčilením mluvil Goleniščev o věci, kterou se zabýval. Čím déle

mluvil, tím víc mu planuly oči, tím prudčeji napadal pomyslné odpůrce

a tím neklidnější a uraženější měl výraz v obličeji. Vronskij pamatoval Go-

29

leniščeva jako hubeného, čiperného, dobráckého a šlechetného chlapce, nej-

lepšího žáka ve škole, a teď za nic nemohl pochopit příčinu jeho zlosti a byla

mu proti mysli. Zejména se mu nelíbilo, že Goleniščev, člověk z dobré spo-

lečnosti, staví se naroveň nějakým škrabákům, kteří ho popouzejí, a zlobí se

na ně. Stálo to za to? Vronskému se to nelíbilo, ale přesto tušil, že Goleniš-

čev je nešťastný, a bylo mu ho líto. Zoufalství, téměř pomatení mysli bylo

znát v živé, dosti hezké tváři ve chvíli, kdy ani nezpozoroval, že Anna se

vrátila, a dál překotně a ohnivě rozvíjel své názory.

Když Anna v klobouku a v pláštěnce vstoupila, a pohrávajíc si

hbitým pohybem krásné ruky se slunečníkem, stanula vedle Vronského,

s pocitem úlevy odpoutal zrak od pronikavých, upřených, žalujících Gole-

niščevových očí a s rostoucí láskou pohlédl na svou půvabnou družku,

plnou života a radosti. Goleniščev se jen stěží uklidnil a první chvíli byl smut-

ný a zasmušilý, avšak Anna, vlídná ke každému (jak byla v té době), brzo

ho svým prostým a veselým chováním přivedla do lepší nálady. Zkusila to

s různými náměty rozhovoru, až zavedla řeč na malířství, o kterém Gole-

niščev vykládal velice pěkně, a pozorně ho poslouchala. Došli pěšky k naja-

tému domu a prohlédli si jej.

"Mám velkou radost z jedné věci," řekla Anna Goleniščevovi,

když už se vraceli. "Alexej bude mít pěkný ateliér. Určitě si nech ten poko-

jík," pravila k Vronskému rusky. Tykala mu, neboť už poznala, že Goleniš-

čev se jim stane v jejich osamocení důvěrným přítelem a že před ním nemu-

sí nic tajit.

"Copak ty maluješ?" Goleniščev se prudce otočil k Vronskému.

"Ano, kdysi jsem se tomu věnoval a teď zas pomalu začínám,"

odpověděl Vronskij a zrudl.

"Má velký talent," pravila Anna s radostným úsměvem. Já to

ovšem nemohu tak posoudit. Ale znalci to prohlásili také."

VIII

V prvním údobí po svém vysvobození a rychlém uzdravení si

Anna připadala až hříšně šťastná a plná radosti ze života. Vzpomínka na

nešťastného manžela její štěstí nekalila. Ta vzpomínka jednak byla příliš

děsivá, než aby na to myslila, jednak jí manželovo neštěstí přineslo příliš

velké štěstí, než aby litovala. Vzpomínka na vše, co prožila po nemoci: smí-

ření s mužem, rozchod, zpráva o zranění Vronského, jeho příchod, přípra-

vy k rozvodu, odchod z mužova domu, loučení se synem - to vsejí připa-

30

dalo jako horečný sen, z něhož procitla, když se octla sama s Vronským

v cizině. Vzpomínka na neštěstí, do něhož uvrhla muže, v ní budila pocit

blízký ošklivosti, asi takový, jaký by měl tonoucí, kdyby se vytrhl

člověku, který se ho křečovitě držel. Ten člověk utonul. Jistěže to byla

špatnost, ale byla to jediná možnost, jak se zachránit, a raději na ty hrozné

podrobnosti ani nevzpomínat.

Tenkrát v první chvíli po rozchodu ji napadl uklidňující výklad

jejího činu, a když si teď vzpomněla na celou minulost, vzpomněla si i na něj.

"Zcela jistě jsem toho člověka učinila nešťastným," říkala si, "ale nechci z jeho neštěstí těžit. Také trpím a budu trpět, vždyť ztrácím, co mi bylo na-de všecko - ztrácím poctivé jméno a syna. Jednala jsem špatně, a proto

nechci být šťastná, nechci rozvod a budu vystavena hanbě a musím trpět

odloučením od syna." Ale třebaže si Anna upřímně přála trpět,nijak netr-

pěla. O hanbě nebylo ani řeči. Měli oba sdostatek taktu, a proto se v cizině

nikdy neoctli v choulostivé situaci, ruským dámám se vyhýbali a všude se

setkávali s lidmi, kteří se tvářili, že dokonale chápou jejich vzájemný po-

měr, mnohem lépe než oni sami. Ani odloučení od milovaného syna ji první

dobu nesoužilo. Děvčátko, jeho dítě, bylo tak milé a tolik Annu k sobě při-

poutávalo od té doby, co jí zbylo jen ono, že si Anna na syna málokdy

vzpomněla.

Žízeň po životě, umocněná vráceným zdravím, byla tak prudká a ži-

votní podmínky byly tak nové a příjemné, že si Anna připadala hříšně šťast-

ná. Čím lépe Vronského poznávala, tím víc ho milovala. Milovala ho pro něho

samého i za jeho lásku. Vědomí, že jí cele náleží, jí bylo neustálým zdrojem

radosti. S ním jí bylo vždy hezky. Všecky jeho povahové rysy, které pozná-

vala stále lépe, jí byly nevýslovně milé. Jeho zevnějšek, změněný civilním

šatem, měl pro ni přitažlivost jako pro zamilovanou dívenku. V každém je-

ho slově, myšlence i činu spatřovala něco zvlášť ušlechtilého a vznešeného.

Její nadšený obdiv ji samu často děsil. Hledala, ale nemohla na něm najít

nic, co by nebylo skvělé. Neodvážila se mu dát najevo, jak nicotná si před

ním připadá. Domnívala se, kdyby to věděl, že by k ní spíš ochladí, a třeba-

že neměla důvod, ničeho se dnes tak nebála jako ztráty jeho lásky. Ale ne-

uměla se tajit vděčností za to, jak se k ní chová, a musela mu dávat najevo,

jak si toho váží. On, který měl podle jejího názoru tak nesporné vlohy

k státnické činnosti, při níž by jistě hrál významnou roli - obětoval svou

ctižádost pro ni, pro Annu, a nikdy nedal najevo sebemenší lítost. Choval

se k ní s láskou a úctou ještě větší než dříve a ani na okamžik nepřestal my-

slit na to, aby nikdy nepociťovala tíži svého postavení. On, tento dokonalý

muž, jí nikdy neodporoval, ba ani neměl vlastní vůli a snad bylo opravdu

jeho jedinou starostí, jak předem uhádnout každé její přání. A nemohla než

si toho vážit, ačkoli právě ta vystupňovaná pozornost, celé to ovzduší péče,

31

kterým ji obklopil, ji někdy tížilo. Přestože se plně uskutečnilo všechno, po

čem Vronskij toužil tak dlouho, nebyl plně šťasten. Záhy poznal, že uskuteč-

nění jeho touhy mu dalo jen zrnko písku z oné hory štěstí, kterou očekával.

To uskutečnění mu dokázalo odvěký omyl, jehož se lidé dopouštějí, když si

představují štěstí jako uskutečnění touhy. První čas po tom, co začal žít

s Annou a oblékl civil, uvědomil si veškerý půvab svobody vůbec, kterou

dříve neměl, i svobody lásky, a byl spokojen, ne však dlouho. Záhy poznal,

že v jeho nitru vzklíčila touha po touze, nuda. Nezávisle na své vůli se začal

chytat každého chvilkového rozmaru a považovat jej za touhu a cíl. Šest-

náct hodin denně muselo být nějak vyplněno, poněvadž byli v cizině na-

prosto volní, prosti společenských závazků, které jim zabíraly čas v Petro-

hradě. Na mládenecké zábavy, jež Vronského těšívaly za dřívějších cest

do ciziny, nebylo ani pomyšlení, neboť jediný pokus toho druhu vzbudil

v Anně nečekanou melancholii, která se k pozdní večeři se známými pra-

málo hodila. Stýkat se s místními a ruskými kruhy při svém ošemetném posta-

vení rovněž nemohli. Prohlídky památek, nemluvíme-li o tom, že už

všecko viděli, neměly pro Vronského jakožto pro Rusa a člověka rozumné-

ho onen nepochopitelný význam, jaký té věci dovedou přikládat Angli-

čané.

A jako se hladové zvíře vrhá na každý objekt, slibující dobré

sousto, stejně se i Vronskij zcela pudově vrhal na politiku, na nové knihy

i na obrazy.

Protože měl v mládí malířské nadání a protože začal - z pře-

míry peněz - sbírat rytiny, rozhodl se pro malířství, začal se mu věnovat

a vložil do něho nevyužitou zásobu touhy, která si žádala ukojení.

Měl schopnost chápat umění a věrně, vkusně umění napodo-

bit, i řekl si, že má vlastnosti, jež umělec potřebuje. Nějakou dobu ještě vá-

hal, jaký námět a způsob si zvolit, zda obrazy náboženské, historické, žánr

nebo realistické, a pak se pustil do malování. Rozuměl všem oblastem

a mohl se inspirovat tím neb oním, ale neuměl si představit, že by bylo

možné vůbec nevědět, jaké obory v malířství existují, bezprostředně se

inspirovat tím, co má člověk na srdci a nestarat se, zda bude hotový obraz

náležet k nějakému známému druhu. Jelikož to nevěděl a inspiroval se

nikoli životem bezprostředně, nýbrž prostřednictvím života umělecky už

vyjádřeného, inspiroval se velice snadno a rychle, a stejně snadno a rychle

dokázal, aby to, co maloval, bylo hodně podobné stylu, který chtěl

napodobit.

Nejvíce se mu líbil styl francouzský, graciózní a efektní, a tímto

stylem začal malovat podobiznu Anny v italském kroji, podobizna se zdála

jemu i každému, kdo ji viděl, velice zdařilá.

32

IX

Opuštěný starý palác s vysokými štukovými stropy a freskami

na zdech, s mozaikovými podlahami, s těžkými, vlněnými žlutými závěsy

na vysokých oknech, s vázami na stojáncích a krbech, s vyřezávanými

dveřmi a ponurými sály plnými obrazů - tento palác, když se do něho

přestěhovali, už svým vzhledem utvrzoval Vronského v příjemném bludu,

že není ani tak ruský statkář, gardový myslivec mimo službu, jako osvícený

milovník a podpůrce umění, sám skromný umělec, který se zřekl společ-

nosti, vlivných styků a kariéry pro milovanou ženu.

Úloha, kterou si Vronskij zvolil, se po přesídlení do paláce zda-

řila dokonale, a když ho Goleniščev seznámil s některými zajímavými osob-

nostmi, byl první dobu klidný. Maloval pod vedením italského profesora

malířství studie podle skutečnosti a studoval italský středověk. Italský stře-

dověk Vronského v poslední době tak okouzlil, že teď nosil i klobouk a pře-

hoz přes rameno po středověkém způsobu, což mu velice slušelo.

"My tu bydlíme a přitom nic nevíme," řekl jednou Vronskij

Goleniščevovi, který k nim poránu zavítal. "Viděl jsi ten obraz od Michaj-

lova?" řekl podávaje mu ruské noviny, došlé ráno, a upozornil ho na článek

o ruském malíři, jenž žil v témž městě a právě dokončil obraz, o kterém už

dávno kolovaly různé pověsti a který byl zakoupen předem. V článku se vy-

týkalo vládě a Akademii, že se vynikajícímu malíři nedostalo žádného po-

vzbuzení ani podpory.

"Viděl jsem ho," odpověděl Goleniščev. "Není ovšem bez na-

dání, ale drží se naprosto pochybeného směru. Je to pořád to ivanovovsko-

straussovsko-renanovské pojetí Krista v náboženské tematice."

"Co je na tom obraze?" tázala se Anna.

"Kristus před Pilátem. Kristus je znázorněn jako Žid s veške-

rým realismem nové školy."

Otázka, co je námětem obrazu, přivedla Goleniščeva k jedno-

mu z jeho nejoblíbenějších témat a tak se pustil do výkladu:

"Nechápu, jak se mohou tak hrubě mýlit. Kristova podoba už

byla určitým způsobem ztvárněna v dílech starých velikánů. Chtějí-li tedy

dnes zobrazovat nikoli boha, ale revolucionáře nebo mudrce, ať si berou

z dějin Sokrata, Franklina nebo Charlottu Cordayovou, jenom ne Krista.

Oni si schválně volí postavu, kterou nelze činit objektem uměleckého díla,

a potom..."

"A je to pravda, že ten Michajlov žije v takové bídě?" zeptal se

Vronskij. Myslil, že jako ruský mecenáš by měl malíři pomoci, ať už je jeho

obraz dobrý či špatný.

i 883

33

"Pochybuji. Je vynikající portrétista. Viděli jste jeho podobiz-

nu Vasilčikovové? Ale už tuším nechce malovat podobizny, a proto možná

má opravdu nouzi. Říkám, že..."

"Nešlo by to, požádat ho, aby udělal podobiznu Anny Arkaď-

jevny?" pravil Vronskij.

"Proč mou?" řekla Anna. "Mám podobiznu od tebe a už

žádnou jinou nechci. Radši kdyby namaloval Annie. (Tak říkala dcerušce.)

Tamhle ji máme," dodala, když vyhlédla oknem na spanilou italskou koj-

nou, která vynesla dítě na zahradu, a vzápětí se nenápadně ohlédla po

Vronském. Spanilá kojná, podle které dělal Vronskij hlavu k svému obra-

zu, byla jediným tajným soužením v Annině životě. Když ji Vronskij malo-

val, obdivoval se její kráse a středověkému zjevu. Anna se neodvážila při-

znat ani sama sobě, že se bojí, aby na kojnou nežárlila, a proto ji zahrnova-

la laskavostí a rozmazlovala ji i jejího malého synka.

Vronskij také vyhlédl z okna, podíval se Anně do oěí a pak se

hned otočil ke Goleniščevovi.

"A znáš se s tím Michajlovem?"

"Několikrát jsem se s ním setkal. Aleje to divný patron a nemá

vůbec žádné vzdělání. Víte, patří k těm divokým novým lidem, kteří se

dnes tak hojně vyskytují. Víte, k těm volnomyšlenkářům, kteří byli už rov-

nou vychovaní v duchu ateismu, negace a materialismu. Kdysi," řečnil Go-

leniščev a nepozoroval nebo nechtěl pozorovat, že i Anna a Vronskij by rá-

di něco poznamenali, "kdysi byl volnomyšlenkář člověk, který byl vycho-

ván v duchu náboženství, zákona, mravnosti, a teprve vlastním bojem a úsi-

lím dospíval k volnomyšlenkářství. Ale dnes se objevuje nový typ samorost-

lých volnomyšlenkářů, kteří nám vyrůstají, aniž vůbec slyšeli, že existovaly

zákony mravní a náboženské, že existovaly autority. Vyrůstají rovnou

v duchu negace všeho, čili jako divoši. Takový je on. Je tuším syn moskev-

ského dvorního lokaje a nedostalo se mu žádného vzdělání. Když vstoupil

na Akademii a získal si jméno, tu jako člověk ne zrovna hloupý zatoužil po

vzdělání. A zaměřil se na to, co bylo podle jeho soudu pramenem vzděla-

nosti - na časopisy. Víte, za starých časů by byl člověk, který by se chtěl

vzdělat, řekněme nějaký Francouz, začal studovat všechny klasiky -

teology i tragiky, historiky a filozofy. A víte, jakou duševní práci by musel

vykonat. Ale tenhle se dostal rovnou k literatuře negativismu, velice rychle

si osvojil celou tresť negující vědy, a to mu stačí. A kdyby jen to! Před něja-

kými dvaceti lety by byl v té literatuře nalezl alespoň znaky boje proti auto-

ritám, proti odvěkým názorům, byl by z toho boje poznal, že zde bylo ještě

cosi jiného. Ale dnes se dostává rovnou k takové literatuře, která ani ne-

uznává staré názory za hodné diskuse a rovnou tvrdí: Nic neexistuje. Evo-

luce, přirozený výběr, boj o život - a dost. Já jsem ve své studii..."

34

"Víte co," řekla Anna, která se už delší chvíli nenápadně doro-

zumívala s Vronským pohledy a věděla, že Vronského nezajímá malířovo

vzdělání, ale že je zaujat myšlenkou, jak mu pomoci a objednat si u něho

portrét. "Víte co?" rázně přerušila rozohněného Goleniščeva. "Pojeďme k němu!"

Goleniščev se uklidnil a rád souhlasil. Ale poněvadž malíř byd-

lil ve vzdálené čtvrti, rozhodli se, že si vezmou drožku.

Hodinu poté Anna vedle Goleniščeva a Vronskij na předním

sedadle kočáru přijeli k hezkému novému domu ve vzdálené čtvrti. Přivíta-

la je domovnice a sdělila, že Michajlov přijímá návštěvy v ateliéru, ale teď že

je ve svém bytě pár kroků odtud. Poslali mu po ní své navštívenky s pros-

bou, aby si směli prohlédnout jeho obrazy.

X

Malíř Michajlov měl jako vždy napilno, když mu byly přinese-

ny navštívenky hraběte Vronského a Goleniščeva. Dopoledne pracoval

v ateliéru na velkém plátně. Když přišel domů, rozzlobil se na ženu, že si

neuměla poradit s domácí, která chtěla peníze.

"Už jsem ti stokrát říkal, že nemáš nic vykládat. Beztak jsi ká-

ča, a jak spustíš italsky, jsi káča teprv," řekl jí po dlouhé hádce.

"Tak to nemáš tak dlouho nechávat, já za nic nemůžu. Kdy-

bych měla peníze..."

"Dej mi pokoj, proboha!" zvolal Michajlov a v hlase se mu

třásly slzy. Zacpal si uši, šel do své pracovny za přepážkou a zamkl za sebou.

"Motovidlo!" zabručel, usedl ke stolu, rozevřel desky a hned se s obzvlášt-ním zápalem pustil do rozdělané kresby.

Nikdy nepracoval s takovým zápalem a zdarem, jako když se

mu zle dařilo, zejména když se hádal s ženou. "Och, radši bych se neviděl!"

myslil si, ale přesto pokračoval v práci. Dělal studii člověka zachváceného

zlobou. Měl jednu kresbu udělanou už dříve, ale nebyl s ní spokojen. Ne,

tamto bylo lepší... Kampak to jen dal? Sel za ženou a zamračeně, aniž o ni

pohledem zavadil, zeptal se staršího děvčátka, kde mají papír, který jim

dal. Papír se zavrženou studií se našel, ale byl ušpiněný a pokapaný stearí-

nem. Michajlov si kresbu přesto vzal, dal si ji na stůl, poodstoupil a při-

mhouřenýma očima siji prohlížel. Najednou se usmál a radostně zamával.

"To je ono!" Hned se chopil tužky a rychle kreslil. Stearínová

skvrna dala člověku novou pózu.

85

Kreslil tuto novou pózu a vtom si vzpomněl na tvář obchodní-

ka, u kterého kupoval doutníky, energickou tvář s vystouplou bradou, a ten

obličej, tu bradu člověku nakreslil. Zasmál se radostí. Mrtvý, vymyšlený

člověk se náhle proměnil v člověka živého, který už nemohl být změněn,

člověk žil a byl jasný, neklamný, určitý. Mohl kresbu opravit, jak to posta-

va vyžadovala, mohl, ba musel nakreslit jinak nohy, úplně změnit polohu

levé ruky, odhrnout vlasy. Ale když ty opravy dělal, postavu přitom nemě-

nil, jen odhazoval, co ji zakrývalo. Snímal z ní vlastně roušky, pod nimiž ji

nebylo celou vidět. Každý nový tah jen ještě více odhaloval celou postavu

v celé její energické síle - tak, jak se mu náhle zjevila, když se na ní udě-

lala stearínová skvrna. Opatrně ji dokresloval, když mu byly přineseny

navštívenky.

"Hned, hned!"

Šel za ženou.

"Tak už se nezlob, Sášo!" řekl jí s nesmělým, něžným úsmě-

vem. "Byla to tvoje vina, byla to vina moje. Všecko zařídím." Když se

udobřil s ženou, oblékl si olivový svrchník se sametovým límečkem, nasa-

dil si klobouk a ubíral se do ateliéru. Na zdařilou postavu už ani nevzpo-

mněl. Nyní ho těšilo a vzrušovalo, že jeho ateliér chtějí navštívit ti vznešení

Rusové, kteří přijeli kočárem.

O svém obraze, který měl nyní na stojanu, si v hloubi duše vy-

tvořil jediný názor - že totiž takový obraz ještě nikdy nikdo nenamalo-

val. Nenamlouval si, že by jeho obraz byl nad všecky Raffaely, avšak věděl,

že myšlenku, kterou chtěl vyjádřit a také vyjádřil svým obrazem, nikdy ni-

kdo nevyjádřil. To věděl najisto a věděl to už dávno, od chvíle, kdy začal

malovat. Ale úsudek jiných lidí, ať šlo o kohokoli, měl pro něho nicméně

obrovskou důležitost a vzrušoval ho do hloubi duše. Každá i zcela nepatrná

poznámka, svědčící o tom, že soudce vidí alespoň malý díl toho, co vidí ve

svém obraze on sám, každá taková poznámka vzrušovala umělce do hloubi

duše. Svým soudcům vždy připisoval hlubší chápání, než bylo jeho vlastní,

a vždy od nich očekával něco, co sám ve svém obraze neviděl. A domníval

se, že v úsudcích diváků to často nalézá.

Blížil se rychlým krokem ke dveřím ateliéru. Anna stála ve stí-

nu v bráně a poslouchala vášnivý výklad Goleniščevův, ale zároveň si asi

přála prohlédnout si přicházejícího malíře. Michajlov byl sice rozrušen, ale

její postava v měkkém osvětlení ho uchvátila. Ani sám nezpozoroval, jak

cestou k nim zachytil a vstřebal ten dojem (stejně jako tomu bylo s bradou

obchodníka s doutníky) a kamsi jej uschoval, aby jej vynesl na světlo, až

bude třeba. Hosté, už předem zklamaní Goleniščevovým výkladem o uměl-

ci, byli ještě více zklamáni jeho zevnějškem. Svou zavalitou střední posta-

vou, houpavou chůzí, hnědým kloboukem, olivovým svrchníkem a úzkými

36

kalhotami, ačkoli se už dávno nosily široké, a zejména svým všedním širo-

kým obličejem a výrazem, který byl směsicí ostychu i snahy po zachování

vlastní důstojnosti, tím vším vzbudil Michajlov nepříznivý dojem.

"Račte dále, prosím," řekl. Snažil se přitom vypadat lhostejně.

Vešel do předsíně, vytáhl z kapsy klíč a odemkl dveře.

XI

Když vstoupili do ateliéru, prohlédl si malíř Michajlov hosty

ještě jednou a nyní si vštípil do paměti tvář Vronského, zvlášť jeho vysedlé

lícní kosti. Ačkoli jeho umělecký cit bez ustání sbíral materiál, ačkoli poci-

ťoval stále mocnější vzrušení nad blížící se chvílí, kdy bude posuzováno je-

ho dílo, přece si z nepatrných znaků rychle a bystře utvořil představu

o těchto třech osobách. Tamten (Goleniščev) je Rus, žijící zde. Michajlov si

nepamatoval jeho jméno, ani kde se s ním setkal a o čem spolu mluvili. Pa-

matoval si pouze jeho obličej, jako si pamatoval všecky obličeje, co jich kdy

viděl, ale zároveň si pamatoval, že je to jedna z tváří, odložených v jeho pa-

měti do obrovského oddílu tváří rádobypůsobivých a přitom výrazově chu-

dých. Dlouhé vlasy a značně vysoké čelo dodávaly vnějškové působivosti

tváři, která měla jen maloučko neklidného dětinského výrazu, soustředěné-

ho nad úzkým kořenem nosu. Vronskij a Kareninová, uvažoval Michajlov,

jsou asi urození bohatí Rusové, kteří jako všichni bohatí Rusové vůbec ne-

rozumějí umění, ale dělají ze sebe jeho milovníky a znalce. Nejspíš už

zbrousili všecky galerie a teď jezdí po ateliérech nových malířů, toho mazala

Němce a bláznivého anglického praeraffaelity, a ke mně přijeli, jenom aby

měli úplný přehled, říkal si v duchu. Znal velice dobře způsoby diletantů

čím víc moudrostí pochytili, tím to bylo horší), kteří navštěvovali ateliéry

soudobých malířů jen proto, aby pak mohli hlásat, že výtvarné umění upa-

dá, a čím déle prý se díváme na malíře nové, tím spíš si uvědomujeme, jak

nedostižní jsou podnes velcí staří mistři. To všecko očekával, to vše jim četl

ve tvářích, viděl to v lhostejné nonšalanci, s jakou spolu hovořili, dívali se

na manekýny a busty a nenucené se procházeli v očekávání, kdy jim ukáže

obraz. Ale přesto se ho zmocnilo velké rozčilení, když listoval ve svých ski-

cách, vytahoval stóry a sundával plachtu - rozčilení o to větší, že v jeho

představách všichni urození a bohatí Rusové sice měli být darebáci a trou-

pové, avšak Vronskij a Anna se mu velice líbili, zvláště Anna.

"Prosím, není libo se podívat?" řekl, houpavým krokem poode-

šel stranou a ukázal na obraz. ,To je soud Pilátův. Matouš, kapitola sedm-

37

advacátá," dodal a cítil v té chvíli, že rty se mu začínají třást rozčilením.

Poodešel a stoupl si dozadu.

Těch několik okamžiků, kdy se hosté mlčky dívali na obraz, dí-

val se na něj i Michajlov, a to lhostejným, nezúčastněným zrakem. Těch

několik okamžiků věřil už předem, že nejvyšší, nejspravedlivější rozsudek

vynesou oni, právě tito hosté, kterými tak opovrhoval ještě před malou

chvílí. Zapomněl na všecko, co si o svém obraze myslíval dříve, v oněch

třech letech, kdy jej maloval. Zapomněl na všecky jeho hodnoty, pro něho

nesporné - viděl obraz jejich lhostejným, nezaujatým, novým pohledem

a neviděl na něm nic dobrého. Viděl v popředí mrzutou tvář Pilátovu

a klidnou tvář Kristovu, v pozadí viděl postavy žoldnéřů Pilátových a obli-

čej Jana, sledujícího, co se děje. Každý ten obličej, který se zrodil se svou

osobitou povahou po tolikerém hledání, po tolika omylech a opravách,

každý ten obličej, který mu způsobil tolikerá muka a tolik radosti, všechny

ty obličeje, tolikrát přemisťované pro zachování celku, všechny odstíny ba-

rev a tónů, jichž dosáhl s takovou námahou - to všecko se mu nyní, když

se díval jejich očima, jevilo jako tisíckrát opakovaná banalita. Tvář, která

mu nejvíc ležela na srdci, tvář Kristova, tvořící střed obrazu, který v něm

vzbudil takové nadšení, když jej nalezl, byla pro něho docela ztracená,

když pohlédl na obraz jejich očima. Viděl dobře provedené (ba ani ne do-

bře - viděl teď jasně spoustu kazů) opakování všech těch nesčetných Kris-

tů Tizianových, Raffaelových, Rubensových, a stejných žoldnéřů a Pilátů.

Všecko to bylo banální, chudé a staré, dokonce i špatně udělané - straka-

té a slabé. Budou mít pravdu, až budou říkat strojené uctivé fráze v malířo-

vě přítomnosti, a budou ho litovat a smát se mu, až zůstanou sami.

Mlčení ho příliš skličovalo (ačkoli trvalo sotva minutu). Aby je

porušil a ukázal, že není rozčilen, přemohl se a obrátil se ke Golenišče-

vovi.

,Už jsem měl tuším potěšení se s vámi setkat," řekl mu. Přitom

se neklidně ohlížel po Anně i po Vronském, aby mu neušlo jejich nejmenší

hnutí.

,Zajisté! Viděli jsme se u Rossiho, pamatujete, na tom večeru,

jak recitovala ta italská slečna, nová Ráchel," nenucené se rozhovořil Gole-

niščev, zcela nemilosrdně odvrátil zrak od obrazu a otočil se k umělci.

Ale když zpozoroval, že Michajlov očekává úsudek o svém díle,

pravil:

"Váš obraz značně pokročil od té doby, co jsem ho viděl napo-

hled. A stejně jako tenkrát, i dnes na mne neobyčejně působí postava Piláta.

Je mu vidět až do duše, je to dobrý, milý člověk, ale přitom úředník do

morku kostí, který neví, co činí. Ale zdá se mi..."

Živý obličej Michajlovův se náhle celý rozjasnil, oči mu zablýs-

kly. Michajlov chtěl cosi říci, ale rozčilením nemohl mluvit a dělal, že si

musí odkašlat. I když si Goleniščevova uměleckého cítění příliš nevážil,

i když správná poznámka o věrném vystižení podoby Piláta jako úředníka

byla bezvýznamná, i když by se ho takový bezvýznamný výrok mohl do-

tknout, poněvadž se nemluvilo o věcech nejdůležitějších, přesto byl Michaj-

lov nad touto poznámkou u vytržení. Sám si myslil o postavě Piláta totéž,

co řekl Goleniščev. Skutečnost, že takových postřehů by se dalo učinit na ti-

síce a všecky by byly správné, jak Michajlov najisto věděl, nijak neubírala

Goleniščevově poznámce na významu. Pro tu poznámku pojal ke Goleniš-

čevovi sympatie a jeho malomyslnost vystřídalo nadšení. Celý obraz před

ním rázem ožil v celé nevýslovné složitosti všeho, co je živé. Michajlov se

opět pokusil říci, že takto pojímá Piláta. Ale neposlušné rty se mu třásly

39

a nemohl mluvit. Vronskij a Anna také cosi říkali tichým hlasem, jakým li-

dé obvykle mluvívají na uměleckých výstavách jednak proto, aby neurazili

umělce, jednak aby neřekli nahlas hloupost, kterou lze tak snadno říci,

když se hovoří o umění. Michajlovovi se zdálo, že i na ně obraz zapůsobil.

Přistoupil k nim.

"Kristus má úžasný výraz!" řekla Anna. Ze všeho, co viděla, lí-

bil sejí ten výraz nejvíc, tušila, že tvoří střed obrazu a že chvála umělce po-

těší. Je vidět, že je mu Piláta líto."

Byl to zase jeden z tisíců správných postřehů, jež by mohly být

učiněny o jeho obraze a o postavě Krista. Řekla, že je mu líto Piláta. Výraz

Kristův měl být i výrazem soucitu, poněvadž vyjadřuje lásku, nadpozemský

klid, odhodlání k smrti a vědomí marnosti slov. V Pilátovi se ovšem proje-

vuje hodnostář a Kristus jeví soucit, neboť první je zosobněním tělesného

života, druhý - života duchovního. To vše a ještě mnoho jiného vytanulo

Michajlovovi na mysli. A obličej se mu zase rozzářil nadšením.

"Ano, a jak je ta figura udělaná, co je tu vzduchu. Zrovna by se

dala obejít," podotkl Goleniščev a svou poznámkou chtěl patrně dát na

srozuměnou, že nesouhlasí s náplní a ideou postavy.

"Ano, úžasné! Mistrovské dílo!" řekl Vronskij. Jak plastické

jsou ty postavy v pozadí! Tomu říkám technika," obrátil se ke Goleniščevo-

vi. Narážel na věc, o které spolu nedávno hovořili. Vronskij se totiž už

vzdával naděje, že by kdy nabyl takové technické dovednosti.

"Ano, ano, úžasné!" přitakali Goleniščev i Anna. Přestože byl

Michajlov v povznesené náladě, při poznámce o technice ho píchlo u srdce,

zlostně se podíval na Vronského a najednou se zaškaredil. Často slýchával

to slovo "technika" a nešlo mu na rozum, jak to lidé myslí. Věděl, že tím

slovem myslí mechanickou schopnost malířskou a kreslířskou, zcela nezávis-

lou na obsahu. Často pozoroval, jak tomu bylo i v této chvále, že techniku

kladou proti vnitřní hodnotě, jako by bylo možné namalovat dobře něco

špatného. Věděl, jaké pozornosti a opatrnosti je třeba, aby při snímání rouš-

ky nebylo poškozeno samo dílo a aby všechny roušky byly sňaty, ale malíř-

ská zručnost, technika v tom žádná nebyla. Kdyby se malému dítěti nebo

jeho kuchařce zjevilo totéž, co viděl on, pak by rovněž dokázali vyloupnout

to, co vidí. Ale ani nejzkušenější a nejdovednější malíř ovládající techni-

ku by nemohl s pouhou mechanickou schopností nic namalovat, kdyby si

napřed nevymezil obsah. Kromě toho Michajlov viděl, když už by se mlu-

vilo o technice, že nezaslouží pochvalu. Ve všem, co maloval a namaloval,

viděl nedostatky bijící do očí. Nedostatky, zaviněné neopatrností, s jakou

snímal roušky. Nedostatky, které už nemohl napravit, aniž by porušil celé

dílo. A skoro na všech postavách a tvářích viděl zbytky roušek nedokonale

odstraněných, které kazily obraz.

v

40

Jediné, co by se dalo říci, jestli mi dovolíte poznámku..." začal

Goleniščev.

"O, beze všeho, dokonce budu rád," řekl Michajlov s líčeným

úsměvem.

"Totiž, ve vašem pojetí je to člověk a pak teprve bůh, nikoli bo-

hočlověk. Ale konečně, vím, že o to vám vlastně šlo."

"Nemohl jsem malovat jiného Krista, než jakého chovám

v srdci," řekl Michajlov ponuře.

"Ovšem, ale v tom případě dovolte, abych vyslovil svůj ná-

zor... Váš obraz je tak dobrý, že má poznámka mu nemůže uškodit, a pak

je to můj osobní názor. U vás je to něco jiného. Už sám motiv je jiný.

Vezměme si třeba Ivanova. Domnívám se, když už je Kristus redukován

na historickou osobu, že si měl Ivanov zvolit také jiný historický námět,

nový, ještě nepoužitý."

"Ale když je to nejvznešenější námět, jaký se umění nabízí?"

"Kdybychom hledali, najdeme jiné. Ale jde o to, že umění ne-

snese vnitřní sváry a úvahy. Jenže před Ivanovovým obrazem si věřící i nevě-

řící musí položit otázku: Je to bůh, nebo to není bůh? A to ruší celistvost

dojmu."

"Pročpak? Myslím, že pro vzdělané lidi," prohodil Michajlov,

"už nemůže žádný svár existovat."

Goleniščev nesouhlasil, svého původního názoru - že dojem

z uměleckého díla má být jednotný - - se nevzdal a Michajlova porazil.

Michajlov byl rozčilen, ale na obhajobu svého názoru nedo-

vedl nic říci.

XII

Anna a Vronskij se na sebe už dlouho dívali, rozzlobeni na

přítele pro jeho učenou mnohomluvnost, a Vronskij už nakonec nečekal na

malířovo vyzvání a šel k dalšímu, menšímu obrazu.

"Ach, to je rozkošné, opravdu rozkošné! Kouzelné! Rozkošné!"

zvolali oba unisono.

"Co se jim tolik líbí?" pomyslil si Michajlov. Už si ani ne-

vzpomněl na ten obraz vytvořený před třemi lety. Ani si nevzpomněl, ja-

ká muka i nadšení prožil, když několik měsíců ustavičně, dnem i nocí, mys-

lil jen na něj. Zapomněl na to, jako vždy zapomínal na dokončené obrazy.

Dokonce se na něj nerad díval a vystavil ho jen proto, že čekal Angličana,

který ho chtěl koupit.

41

,To nic není, jen tak, stará studie," řekl.

"Velice pěkné!" ozval se Goleniščev. Zřejmě byl také dooprav-

dy okouzlen.

Dva hoši chytali ryby ve stínu vrby. Jeden z nich, starší, zrovna

hodil udici a pečlivě vytahoval splávek z křoví, zcela pohroužen do své prá-

ce. Druhý, mladší, ležel v trávě, plavovlasou hlavu opřenou o dlaně, a hle-

děl zádumčivýma modrýma očima na vodu. O čem asi přemýšlel?

Nadšené projevy obdivu v Michajlovovi opět vyvolaly roze-

chvění, avšak bál se takového planého horování pro věc dávno odbytou

a neměl je rád, a třebaže ho chvála těšila, raději chtěl hosty upozornit na

další obraz. Ale Vronskij se ptal, zda obraz není na prodej. Michajlov byl

návštěvou tak rozechvěn, že jednání o peněžních otázkách mu teď bylo znač-

ně proti mysli.

Je vystaven na prodej," odpověděl a mrzutě svraštil obočí.

Když hosté odjeli, sedl si Michajlov proti obrazu Piláta a Kris-

ta a opakoval si v duchu vše, co tito hosté řekli, a pokud to neřekli, tedy

alespoň měli na mysli. A zvláštní věc! Vše, co pro něho mělo takovou důle-

žitost, dokud byli zde a dokud se vžíval do jejich stanoviska, náhle pro ně-

ho ztratilo veškerý význam. Díval se teď na svůj obraz jen a jen zrakem

umělce a dospěl k jistotě, že jeho obraz je dokonalý a tudíž významný. A ta-

kový duševní stav potřeboval k vypětí, jež vylučovalo všechny ostatní

zájmy a bez něhož nemohl pracovat.

Noha Kristova v perspektivě přece jen nebyla dobrá. Chopil se

palety a dal se do práce. Jak opravoval nohu, stále se pozorně díval na po-

stavu Janovu v pozadí, které si hosté nevšimli, ale která-to věděl - byla

vrcholem dokonalosti. Když dodělal nohu, chtěl se pustit do této postavy,

ale cítil, že je na to příliš rozčilen. Nemohl pracovat s chladnou myslí, stejně

jako to nedokázal, když se příliš rozcitlivěl a příliš ostře všecko viděl. Mezi

chladem a tvůrčím nadšením bylo jediné stadium, kdy mohl pracovat. Ale

dnes byl příliš rozrušen. Chtěl obraz zakrýt, ale zarazil se a s plachtou v ru-

kou, blažený úsměv na líci, hleděl na postavu Janovu. Konečně se takřka

s lítostí odpoutal od obrazu, zavěsil jej a unaven, ale šťasten šel domů.

Vronskij, Anna a Goleniščev byli cestou domů zvlášť rozjaření

a veselí. Hovořili o Michajlovovi a o jeho obrazech. Slovo talent, kterým

mínili vrozenou, takřka fyzickou schopnost nezávislou na rozumu a citu

a kterým chtěli označit vše, co malíř prožíval, to slovo se v jejich debatě

ozývalo zvlášť často, neboť je nutně potřebovali, aby mohli pojmenovat,

o čem chtěli mluvit, i když o tom neměli ani ponětí. Říkali, že talent mu ne-

lze upřít, že však se jeho talent nemohl rozvinout pro nedostatek vzdělání,

což je obecné neštěstí našich ruských malířů. Ale obrázek chlapců se jim

vtiskl do paměti a co chvíli se k němu vraceli.

42

"Rozkošná věc! Užasne se mu to podařilo a přitom je to docela

prostinké! On ani neví, jak je to hezké. Rozhodně si ten obrázek nesmím

dát ujít, musím ho koupit," řekl Vronskij.

XIII

Michajlov prodal Vronskému svůj obrázek a uvolil se malovat

Anninu podobiznu. V určený den přišel a dal se do práce.

Po pátém sezení vzbudil portrét všeobecný, úžas, zejména ve

Vronském, a to nejen výstižnou podobou, ale i zvláštní krásou. Bylo s po-

divem, jak Michajlov dokázal tuto její zvláštní krásu objevit. Člověk ji musí

znát a milovat, jako ji miluji já, aby vystihl její nejhezčí, nejvlastnější výraz,

myslil si Vronskij, ačkoli její nejhezčí, nejvlastnější výraz poznal až z této

podobizny. Ale byl to výraz tak pravdivý, že se jemu i ostatním zdálo, že jej

znají už dávno.

Já s tím tak dlouho zápolím a nic jsem nedokázal," říkal

Vronskij o své práci, "ale on se jenom podíval, a už to měl. Tady je vidět,

co dělá technika."

,To všecko přijde," těšil ho Goleniščev, podle jehož názoru měl

Vronskij jak talent, tak především vzdělání, které umožňuje vyšší smysl pro

umění. Goleniščevovo přesvědčení o talentu Vronského bylo posilováno ta-

ké tím, že od něho vyžadoval porozumění i chválu pro své studie a myšlen-

ky, přičemž cítil, že chvála i povzbuzení mají být vzájemné.

Na návštěvě u cizích lidí a zejména v paláci u Vronského byl

Michajlov docela jiný člověk než doma v ateliéru. Byl nevraživě uctivý, ja-

ko by se bál sblížení s lidmi, kterých si nevážil. Tituloval Vronského "Vaše

Milosti", a přestože ho Anna i Vronskij zvali, nikdy u nich nezůstal na

oběd a chodil k nim, jen když měl malovat. Anna ho vyznamenávala svou

přízní a byla mu vděčná za svou podobiznu. Vronskij s ním jednal víc než

uctivě a patrně by ho zajímal malířův úsudek o jeho obraze. Goleniščev ne-

promeškal žádnou příležitost, kdy mohl Michajlovovi vštěpovat správné

názory na umění. Ale Michajlov zůstal ke všem stejně chladný. Anna mu

viděla na očích, že se na ni rád dívá. Ale rozhovoru s ní se vyhýbal. K ře-

čem Vronského o jeho malířských pokusech vytrvale mlčel, stejně vytrvale

mlčel, když mu byl ukázán obraz od Vronského, zatímco Goleniščevovy ře-

či zřejmě těžce snášel a raději se s ním nehádal.

Vcelku se jim Michajlov pro své upjaté a nepříjemné, skoro ne-

přátelské chování velmi znelíbil, když ho poznali blíž. A byli rádi, když se-

zení skončila, když jim zůstal nádherný portrét a Michajlov k nim přestal

docházet.

Goleniščev první vyslovil nahlas, co si myslili všichni - že to-

tiž Michajlov prostě Vronskému závidí.

"Dejme tomu, že nezávidí, jelikož má talent. Ale zlobí ho, že

člověk mající blízko k panovnickému domu a bohatý, ke všemu hrabě

(vždyť tohle všecko oni nenávidí), bez zvláštní námahy dělá totéž, ne-li něco

lepšího než on, ačkoli on tomu věnoval celý život. Hlavní věc je vzdělání,

a to mu chybí."

Vronskij Michajlova hájil, ale v skrytu duše tomu věřil, poně-

vadž podle jeho představ mu člověk z jiných, nižších vrstev musel závidět.

Annina podobizna, malovaná podle skutečnosti jak jím, tak

Michajlovem, by byla měla ukázat Vronskému rozdíl, který byl mezi nimi.

Ale Vronskij jej neviděl. Jenom nechal Anniny podobizny. Usoudil, že už je

to zbytečné, když mají podobiznu od Michajlova. V práci na svém obraze

44

ze středověkého života pokračoval. On sám, Goleniščev a zvlášť Anna,

všichni shledávali, že obraz je velice pěkný, neboť se podobá slavným obra-

zům daleko víc než obraz Michajlovův.

A Michajlov? Ačkoli maloval Anninu podobiznu s velkým za-

ujetím, měl ještě větší radost než oni, když bylo po sezeních a už nemusel

poslouchat Goleniščevovy přednášky o umění a mohl zapomenout na mal-

by Vronského. Věděl, že Vronskému nikdo nemůže zakázat, aby si pro po-

těchu maloval. Věděl, že Vronskij a všichni diletanti mají plné právo malo-

vat, co se jim zlíbí, ale bylo mu to nepříjemné. Nemůžeme člověku zaká-

zat, aby si udělal velkou loutku z vosku a líbal ji. Ale kdyby ten člověk s lout-

kou přišel, sedl si před zamilovaného muže a začal by svou loutku laskat,

jako milenec laská milovanou ženu, pak by to zamilovanému bylo nepří-

jemné. Stejně nelibý pocit zakoušel Michajlov při pohledu na výtvory Vron-

ského. Bylo mu do smíchu a zároveň měl zlost, bylo to žalostné i urážlivé.

Vronskij pro malířství a středověk nehoroval dlouho. Měl tolik

uměleckého vkusu, že nedovedl svůj obraz dokončit. Obraz uvízl na

mrtvém bodě. Vronskij nejasně tušil, že jeho vady, zpočátku málo patrné,

budou bít do očí, bude-li pokračovat. Dělo se mu stejně jako Goleniščevovi,

když cítil, že nemá co říci, a neustále si nalhával, že myšlenka ještě nedozrá-

la, že ji musí donosit a připravit si materiál. Jenže Goleniščeva to zatvrdilo

a utrápilo, kdežto Vronskij si neuměl nic nalhávat ani se trápit, a zatvrdit

se teprve nedovedl. Nic nevysvětloval, neomlouval se a s rozhodností, vlast-

ní jeho povaze, zanechal malování.

Ale bez tohoto zaměstnání zdál se jemu i Anně (divila se jeho

rozčarování) život v italském městečku tak nudný, palác byl najednou tak

očividně starý a špinavý, skvrny na záclonách, škvíry v podlaze, oprýskaná

štukatura na římsách, všecko se jim tak přejedlo, ten věčně stejný Goleniš-

čev, italský profesor i německý cestovatel je tak omrzeli, že bylo nutné po-

mýšlet na životní změnu. Domluvili se, že pojedou do Ruska, na venkov.

Vronskij chtěl v Petrohradě dojednat s bratrem rozdělení majetku a Anna

se chtěla podívat na syna. Léto hodlali strávit u Vronského na velkém dě-

dičném panství.

XIV

Levin byl ženatý už třetí měsíc. Byl šťastný, ale docela jinak,

než si představoval. Na každém kroku ho čekalo zklamání v dřívějších

snech i nové nenadálé okouzlení. Levin byl šťastný, ale sotva vkročil do ro-

dinného života, viděl na každém kroku, že je to docela jiné, než si předsta-

45

voval. Na každém kroku prožíval, co by prožil člověk, který by zálibně sle-

doval klidnou, šťastnou plavbu loďky na jezeře, a pak by se do té loďky posa-

dil. Viděl, že nestačí sedět rovně a nekymácet se - nikoli, člověk nesmí ani

na okamžik zapomenout, kam má plout, a přitom musí mít na zřeteli, že

má pod sebou vodu a že musí veslovat, až ho ruce rozbolí, poněvadž na to

není zvyklý, že je snadné jenom se dívat, ale když se to má dělat, je to sice

velmi radostné, ale přetěžké.

Za svobodna se kolikrát při pohledu na manželský život jiných

lidí, na drobné starosti, hádky nebo žárlivost jenom y duchu pohrdavě

usmíval. Byl přesvědčen, že v jeho budoucím manželském životě se nic tako-

vého nemůže dít, myslil dokonce, že i všecky vnější formy musí být docela

jiné než v životě jiných lidí. A teď se najednou jeho život s ženou neu tvářel

výjimečně, ba naopak, cele se utvářel z nicotných maličkostí, kterými dříve

tak opovrhoval, ale které teď proti jeho vůli nabývaly nesmírného, nepopira-

telného významu. A Levin viděl, že spořádat všecky ty maličkosti není zda-

leka tak snadné, jak se kdysi domníval. Ačkoli si Levin myslil, že má doko-

nale jasné představy o rodinném životě, přece si mimoděk představoval (ja-

ko všichni muži) rodinný život jenom jako rozkoše lásky, které nesmí nic

bránit a kterou nemají rušit drobné starosti. Podle svých představ měl ko-

nat svou práci a okřívat štěstím lásky. Ona měla být milována, a to bylo

vše. Jenže Levin jako všichni muži zapomínal, že i ona se musí nějak za-

městnat. A potom žasl, jak jeho rozkošná poetická Kitty mohla nejen

v prvních týdnech, ale už v prvních dnech rodinného života myslit na

ubrusy, nábytek, na matrace pro hosty, na podnos, kuchaře, oběd apod.,

na všecko pamatovat a o všecko se starat. Už jako ženich byl překvapen,

s jakou cílevědomostí odmítla cestu do ciziny a rozhodla se jet na venkov,

jako by věděla o něčem, co nevyhnutelně musí být, a mohla myslit kromě

své lásky ještě na jiné věci. To ho urazilo tenkrát, a dnes ho leckdy urážely

její malicherné starosti a shánění. Ale viděl, že Kitty bez toho nemůže být.

A protože ji měl rád, nemohl se na ty starosti dívat bez zalíbení, i když je

nechápal a smál se jim. Smál se tomu, jak rozestavuje nábytek dovezený

z Moskvy, jak nově zařizuje svůj i jeho pokoj, zavěšuje záclony, určuje po-

koje pro hosty, pro Dolly, jak upravuje pokojík pro svou novou služebnou,

poroučí starému kuchaři, co má vařit k obědu, hádá se s Agafjou a už jí ne-

chce svěřit špižírnu. Viděl, že starý kuchař se usmívá a láskyplně na ni po-

hlíží, kdykoli poslouchá její nezkušené, nemožné rozkazy. Viděl, že Agafja

přemítavě a shovívavě kroutí hlavou nad novými pořádky, které mladá pa-

ní zavedla ve špižírně. Viděl, jak byla Kitty úžasně roztomilá, když mu se

smíchem a s pláčem přišla říci, že služebná Máša v ní pořád vidí slečnu,

a proto ji nikdo nechce poslouchat. Připadalo mu to roztomilé, ale přitom

divné, a soudil, že by to snad nemuselo být.

46

Nevěděl, jakou vnitřní změnu Kitty prodělává. Doma občas

mívala chuť na kyselé zelí nebo na cukroví a nic z toho si nesměla dopřát,

ale teď si mohla poručit, co chtěla, mohla si nakoupit hromadu cukroví,

utratit peněz, kolik chtěla, a poručit si moučník, na jaký měla chuť.

Nyní se těšila, až přijede Dolly, především proto, že bude dě-

tem předkládat každému jeho oblíbený moučník a žeji Dolly pochválí, jak

si to všecko nově zařídila. Sama nevěděla, jak a proč, ale domácnost pro ni

měla neodolatelné kouzlo. Instinktivně tušila blízkost jara a věděla, že na-

stanou i dny nepohody, proto měla napilno, stavěla si hnízdo jak dovedla,

a zároveň se učila, jak se to dělá.

Ta Kittina péče o maličkosti, pravý opak Levinova ideálu

vznešeného štěstí v prvním období, byla jedním ze zklamání. A ta milá peč-

livost, jejímuž smyslu nerozuměl, ale která se mu přece líbila, byla jedním

z nových okouzlení.

Dalším zklamáním i okouzlením byly hádky. Levin si nikdy ne-

uměl představit, že by mezi nimi dvěma mohlo být něco jiného než něžný,

uctivý, milostný vztah, a najednou se už v prvních dnech pohádali, až mu

řekla, že ji nemá rád, že má rád jen sebe, rozplakala se a gestikulovala.

K první hádce došlo, když se Levin jel podívat na nový dvorec

a zdržel se o půl hodiny, jelikož si chtěl zkrátit cestu a přitom zabloudil.

Cestou domů myslil jen na ni, na její lásku, na své štěstí, a čím víc se blí-

žil k domovu, tím mocněji v něm žhnula něha. Vběhl do pokoje pln stejného,

ba mocnějšího citu než tenkrát, když přišel k Sčerbackým žádat o její ru-

ku. A najednou ho přivítala nevlídná tvář, jakou u ní ještě neviděl. Chtěl ji

políbit, ale odstrčila ho.

"Copak?"

"Ty máš dobrou náladu..." začala. Snažila se být klidná a při-

tom jedovatá. Ale sotva otevřela ústa, vyletěla jí slova výčitek nesmyslné

žárlivosti, všeho, co ji trápilo tu půlhodinu, kdy nehybně seděla v okně.

Teprve teď poprvé jasně pochopil, co nechápal, když siji vedl od oltáře. Po-

chopil, že je mu nejen blízká, ale že teď sám neví, kde končí ona a začíná on.

Pochopil to, když se ho v té chvíli zmocnil mučivý pocit rozdvojení.

V prvním okamžiku byl dotčen, ale vzápětí si uvědomil, že ona ho nemůže

urazit, že ona a on jedno jsou. V první chvíli prožíval pocit, jaký má člověk,

když náhle dostal prudkou ránu zezadu, zlostně a pomstychtivě se otáčí,

aby usvědčil viníka, a tu se přesvědčí, že se sám náhodou udeřil, že se nemá

na koho zlobit a musí snést bolest a utišit ji.

Později to už nikdy necítil tak ostře, ale tenkrát poprvé se dlou-

ho nemohl vzpamatovat. Přirozený smysl mu kázal, aby se ospravedlnil,

aby jí dokázal, že nemá pravdu. Jenže dokázat jí, že nemá pravdu, zname-

nalo ještě víc ji podráždit a zvýšit rozpor, který byl příčinou všeho trápení.

47

Vžitý cit ho pudil k tomu, aby sebe zprostil viny a všecko svedl na ni, jiný,

mocnější cit mu napovídal, že musí nastalý rozpor rychle, co nejrychleji

překlenout, dokud se nerozrostl. Nechat na sobě tak nespravedlivé obvinění

bylo mukou, ale ospravedlnit se a přitom jí způsobit bolest bylo ještě horší.

Chtěl jako člověk, v polospánku trýzněný bolestí, urvat, odhodit od sebe

bolestivé místo, a když se probral, cítil, že tím bolestivým místem je on sám.

Nezbývalo než pomoci bolestivému místu, aby vydrželo, a Levin se o to po-

kusil.

Udobřili se. Kitty uznala svou chybu, i když to nevyslovila na-

hlas, byla k němu ještě něžnější a oba prožili nové, znásobené štěstí lásky.

Nicméně se taková střetnutí opakovala, dokonce velmi často, a to z netuše-

ných a naprosto malicherných důvodů. K srážkám leckdy docházelo jed-

nak proto, že ještě navzájem neznali své sklony, jednak proto, že celou

první dobu oba často bývali ve špatné náladě. Měl-li jeden dobrou náladu,

kdežto druhý špatnou, mír nebýval porušen, ale když náhodou měli špat-

nou náladu oba, pak docházelo k srážkám z důvodů tak nepochopitelně

malicherných, že si potom nemohli za živý svět vzpomenout, oč se vlastně

hádali. Když ovšem měli oba dobrou náladu, byl jejich život dvojnásob ra-

dostný. Ale přesto byla pro ně ta první doba dosti krušná.

Celou tu první dobu zvlášť ostře pociťovali, jak se napíná ře-

těz, kterým jsou k sobě připoutáni, a jak to s ním škube na jednu, a zas na

opačnou stranu. Líbánky, totiž první měsíc po svatbě, od kterého si Levin

podle tradice tolik sliboval, nebyly zkrátka žádný med, naopak jim oběma

zůstaly ve vzpomínce jako období největších svízelů a pokoření v jejich ži-

votě. Oba se v dalším životě stejnou měrou snažili vymazat ze své paměti

všechny zrůdné, potupné stránky toho nezdravého údobí, kdy málokdy bý-

vali v normálním duševním rozpoložení, málokdy byli sami sebou.

Teprve v třetím měsíci manželství po jejich návratu z Moskvy,

kde strávili čtyři neděle, začal život plynout klidněji.

XV

Nedávno se vrátili z Moskvy a těšili se ze své samoty. Levin se-

děl v pánském pokoji u psacího stolu a psal. Kitty si dnes zase vzala tmavo-

fialové šaty, které nosila první dny po svatbě a které pro něho byly zvlášť

památné a byly mu zvlášť milé. Seděla na pohovce, na starodávné kožené

pohovce, která odjakživa stála v pokoji za Levinova děda i otce, a vyšívala.

Levin přemýšlel a psal, ale stále si přitom radostně uvědomoval její přítom-

nost. Práce v hospodářství a na knize, v níž měly být vyloženy základy no-

48

vého způsobu hospodaření, nezanechal. Kdysi mu ta práce a myšlenky při-

padaly nepatrné a nicotné ve srovnání s temnotou, která obestřela celý jeho

život. A dnes mu zase připadaly bezvýznamné a nepatrné ve srovnání

s nadcházejícím životem, který byl zaplaven oslnivým jasem štěstí. Pokra-

čoval ve svém zaměstnání, ale cítil nyní, že těžiště jeho pozornosti se přesu-

nulo jinam, a že proto se dívá na věc naprosto jinak, správněji. Dříve ho

práce měla zachránit před životem. Dříve cítil, že bez té práce by byl jeho

život chmurný. Dnes však své zaměstnání nezbytně potřeboval k tomu, aby

život nebyl příliš jednotvárně slunný. Když se opět pustil do psaní, když si

znova přečetl, co měl napsáno, s potěšením shledal, že věc stojí za to, aby se

jí zabýval. Byla to věc nová a užitečná. Leckterý z jeho dřívějších názorů se

mu teď zdál přemrštěný a extrémní, ale zároveň si doplnil leckterou mezeru,

když si osvěžil v paměti celou věc. Nyní psal novou kapitolu o příčinách ne-

příznivého stavu zemědělství v Rusku. Dokazoval, že bída v Rusku nepo-

chází jen z nerovnoměrného rozdělení pozemkového vlastnictví a chybné-

ho zaměření, ale že k tomu přispěla i vnější civilizace, v poslední době Rus-

ku neorganicky naroubovaná, zvláště pak dopravní spoje, železnice, které

přivodily koncentraci obyvatelstva v městech, zvýšený přepych a tím na

úkor zemědělství i rozvoj tovární výroby a úvěrového hospodářství, nezbyt-

ně provázeného burzovními spekulacemi. Soudil, že za normálního rozvoje

národního bohatství nastávají všechny ty jevy, teprve když už bylo na země-

dělství vynaloženo značné úsilí, když už má náležité nebo alespoň přesně

vymezené podmínky, že bohatství celé země má vzrůstat rovnoměrně

a především tak, aby jiná odvětví nepředstihovala zemědělství, že v soula-

du s daným stavem zemědělství mají být i příslušné dopravní spoje, že drá-

hy, vzniklé nikoli z hospodářské, nýbrž z politické nutnosti, byly při našem

nerovnoměrném využití půdy předčasné, a že místo aby zemědělství pomá-

haly, jak se očekávalo, zemědělství předstihly, způsobily rozvoj průmyslu

a úvěrového hospodářství, a tím rozvoj zemědělství zabrzdily, a stejně jako

jednostranný a předčasný vývoj orgánu v těle živočicha by zabránil jeho

celkovému vývoji, tak úvěrové hospodářství, dopravní spoje a rozmach

tovární výroby, což je bezesporu nezbytné v Evropě, kde se to děje

v pravý čas - to vše u nás v Rusku rozvoji národního bohatství jen uško-

dilo, poněvadž byl odsunut do pozadí nejpalčivější, naléhavý problém

zemědělský.

Zatímco Levin psal, přemýšlela Kitty o tom, jak nucené pozor-

ný byl její muž k mladému knížeti Carskému, který se jí neomaleně dvořil

v předvečer odjezdu. Vždyť on žárlí, myslila si. Bože, bože! Je tak milý

a hloupý. On žárlí! Kdyby věděl, že všichni pro ni znamenají asi tolik, co

kuchař Petr. A se zvláštním vlastnickým pocitem se dívala na mužův záty-

lek a červenou šíji. Je sice škoda vytrhovat ho z práce (však mu ta práce ne-

« -883

49

uteče!), ale musí se mu podívat do obličeje. Zdalipak vycítí, že se na něho

dívá? Ať se otočí... No tak! A Kitty doširoka otevřela oči, aby zvýšila účin-

nost pohledu.

"Ano, vysávají všechny síly a dodávají falešného lesku," za-

mumlal a odložil pero. Cítil, že Kitty se na něho usmívá, a otočil se.

,Copak?" zeptal se s úsměvem a vstal.

Otočil se!

"Nic, jenom jsem chtěla, aby ses otočil." Dívala se na něho

a snažila se uhádnout, zda se nezlobí, že ho vyrušila.

"Nám je přece spolu tak hezky! Totiž mně," řekl a rozzářen

úsměvem štěstí šel k ní.

"Mně je úžasně hezky! Nikam už nepojedu, zvlášť ne do

Moskvy."

,A nač jsi myslila?"

Já? Myslila jsem... Ne, ne, běž psát, nerozptyluj se," řekla

a našpulila rty, "a já tady musím prostřihnout tyhle dírky, víš?" Vzala nůž-

ky a dala se do vystřihování.

"Ne, řekni mi, na co jsi myslila?" naléhal. Přisedl si k ní

a sledoval kruhovitý pohyb nůžtiček.

"Ach tak, nač jsem myslila? Myslila jsem na Moskvu

a na tvůj krk."

Jak to, že zrovna mě potkalo takové štěstí? To ani není

normální. Je to příliš krásné," řekl a políbil jí ruku.

,U mne je to naopak, čím krásnější, tím mi to připadá

normálnější."

"Ty máš copánek," řekl a jemně jí pootočil hlavu. "Copá-

nek, tadyhle. Ne, ne, musíme pracovat."

Z práce už sešlo, a když přišel Kuzma ohlásit, že je prostřeno

k čaji, uskočili od sebe jako dva provinilci dopadení při činu.

"Už jsou tu z města?" ptal se Levin Kuzmy.

"Zrovínka přijeli, skládají věci."

"Hleď, ať brzo přijdeš," řekla na odchodu Kitty Levinovi, "ne-

bo si přečtu dopisy bez tebe. A pak budem hrát na čtyři ruce."

Když Levin osaměl, uklidil si sešity do nové mapy, kterou mu

koupila Kitty, a pak si umyl ruce v novém umyvadle s elegantními novými

potřebami, které se tu rovněž objevily s jejím příchodem. Levin se usmíval

svým myšlenkám a zároveň nad nimi tázavě kroutil hlavou. Skoro ho trápi-

ly výčitky svědomí. V jeho dnešním životě bylo něco zahanbujícího, zhýč-

kaného, kapuánského, jak tomu říkal. Takhle se nedá žít, přemýšlel. Už to

budou hnedle tři měsíce, a já skoro nic nedělám. Dnes jsem se vlastně popr-

vé dal vážně do práce, a jak to dopadlo? Sotva jsem začal, hned jsem toho

50

nechal. I své denní zaměstnání jsem téměř zanedbal. Ani po hospodářství

skoro nechoďím. Buď se mi od ní nechce, nebo zas vidím, že by jí bylo smut-

no. A to jsem si myslíval, že za svobodna je život jen tak všelijaký, že to ani

neplatí, a teprve po svatbě začíná to pravé. Ale teď brzo utečou tři měsíce,

a já jsem ještě nikdy nemrhal časem v takové zahálce a tak zbůhdarma. Ne,

tohle nejde, musím už začít. Ona za. to ovšem nemůže. Nemohu jí nic vy-

čítat. Sám jsem měl mít pevnější vůli, měl jsem si uhájit svou mužskou ne-

závislost. Ale takhle bych si na to mohl zvyknout a ještě tomu naučit i ji...

Ona ovšem za nic nemůže, říkal si.

Ale nespokojený člověk se těžko ubrání, aby nedělal výčitky ně-

komu jinému, zpravidla bytosti nejbližší, pak jí vyčítá to, co v něm budí

nespokojenost. A Levinovi táhly hlavou nejasné myšlenky, že ona snad za

nic nemůže (nemohla mít vinu na ničem), ale že za všecko může její výcho-

va, příliš povrchní a lehkomyslná ( s tím pitomcem Carským: vím, že ho

chtěla odkázat do mezí, ale nedovedla to"). Ovšemže, kromě zájmu o do-

mácnost (ten má), kromě parády a kromě anglického vyšívání vážnější

zájmy nemá. Nezajímá se o jeho práci, o hospodářství ani o rol-

níky, ani o hudbu, v které je dosti zběhlá, ani o četbu. Nic nedělá a při-

tom je úplně spokojená. Levin to v duchu odsuzoval a ještě nechápal,

že Kitty se připravuje k období činnosti, jež jí nastane, až bude ženou

svého muže a paní domu zároveň, až bude v jiném stavu, bude kojit

děti a vychovávat je. Nepomyslil na to, že Kitty vše instinktivně cítí,

a připravuje-li se k té strašné dřině, nevyčítá si chvilky bezstarostnosti

a šťastné lásky, kterých užívá dnes, dokud si vesele staví své budoucí

hnízdečko.

XVI

Když přišel Levin nahoru, seděla jeho žena u nového samovaru

nad novým čajovým servisem. Posadila si k malému stolku starou Agafju,

nalila jí šálek čaje a četla psaní od Dolly, s kterou si pravidelně a pilně dopi-

sovala.

,Vidíte, mladá paní si mě pozvala, říkala, ať s ní posedím,"

pravila Agafja a přátelsky se na Kitty usmívala.

Z těchto slov Agafji Michajlovny vyčetl Levin rozuzlení konflik-

tu, který se v poslední době mezi Agafjou a Kitty odehrával. Poznal, že přes

všecku lítost, kterou mladá hospodyňka Agafje způsobila, když jí odňala

otěže vlády, Kitty nad ní přece zvítězila a získala si její přízeň.

51

4*

"Vidíš, přečetla jsem si tvůj dopis," řekla Kitty a podala mu

psaní plné pravopisných chyb. ,To je myslím od té ženy... tvého bratra...

Nečetla jsem to. A tady mi píšou z domova a tohle je od Dolly. Představ si,

DoUy byla s Gríšou a s Táňou u Sarmatských na dětském plese! Táňa byla

za markýzu."

Avšak Levin neposlouchal. S uzarděním si vzal psaní od Marie

Nikolajevny, bývalé milenky bratra Nikolaje, a dal se do čtení. Byl to od ní

už druhý dopis. V prvním dopise Marie Nikolajevna psala, že jeho bratr ji

vyhnal pronic zanic, a s dojemnou naivitou dodávala, že sice se octla znova

v bídě, ale že o nic nežádá, nic nechce, jenom ji souží pomyšlení, že Nikolaj

Dmitrijevič se bez ní při svém chatrném zdraví zničí, a prosila bratra, aby

na něho dával pozor. Nyní psala něco jiného. Našla Nikolaje Dmitrijeviče,

v Moskvě se zase sblížili a jeli spolu do gubernského města, kde dostal místo

v úřadě. Ale tam se pohádal s představeným a rozjel se zpátky do Moskvy,

jenže cestou se tak rozstonal, že už asi sotva vstane. "Pořád na Vás vzpomí-

nal, a taky už nemáme žádné peníze."

"Přečti si to, Dolly tady píše o tobě," s úsměvem začala Kitty,

ale vtom se zarazila, neboť zpozorovala náhlou změnu v mužově obličeji.

"Co je ti? Co se stalo?"

"Píše mi, že Nikolaj umírá. Pojedu za ním."

Kitty náhle zbledla. Už nemyslila na Táňu, jak šla za markýzu,

nemyslila na Dolly. Všechno bylo totam.

"Kdy chceš jet?" zeptala se.

"Zítra."

"Pojedu s tebou, smím?"

"Kitty! Co to má znamenat?" řekl káravě.

Jak to, co?" Urazilo ji, že přijímá její návrh skoro nerad a ně-

jak mrzutě. "Proč bych nemohla jet? Já ti nebudu na obtíž. Já..."

Já jedu proto, že mi umírá bratr," řekl Levin. "Proč ty

bys..."

"Proč? Pro totéž, co ty."

I v takové vážné chvíli myslí jen na to, že by se jí samotné

stýskalo, napadlo Levina. A její výmluva ve věci tak vážné ho rozhně-

vala.

"Nejde to," řekl přísně.

Agafja viděla, že hrozí hádka, proto tiše postavila šálek a ode-

šla. Kitty ji ani nevnímala. Tón, jakým muž vyřkl poslední slova, ji urazil

zvlášť proto, že patrně nevěřil tomu, co řekla.

"A já ti říkám, když pojedeš ty, pojedu s tebou, rozhodně poje-

du," vyhrkla překotně a hněvivě. "Proč by to nešlo? Proč říkáš, že to ne-

jde?"

52

"Protože se musí jet kdovíkam, trmácet se po všelijakých

cestách a hospodách. Měl bych s tebou nesnáze," pravil Levin a snažil se

zachovat rozvahu.

"Vůbec ne. Nic nepotřebuju. Kde můžeš být ty, můžu být

taky..."

"Inu, už proto ne, že tam je ta ženská, to není vhodná známost

pro tebe."

"Nic nevím a nechci vědět, kdo a co tam je. Vím, že bratr mé-

ho muže umírá a muž jede za ním, a já jedu s mužem, abych..."

"Kitty! Nezlob se. Ale uvaž, jde o takovou vážnou věc, že mě

hrozně mrzí, když pomyslím, že sem zatahuješ svou slabost a nedostatek

dobré vůle zůstat tu sama. No, když ti bude samotné smutno, tak jeď do

Moskvy."

"To se ví, ty mi vždycky přisuzuješ špatné, nízké úmysly," zača-

la se slzami urážky a hněvu. "Vůbec nic, žádnou slabost, nic... Cítím, žeje

mou povinností být s mužem, když ho stihl zármutek, ale ty mě chceš

schválně ranit, schválně mi nechceš rozumět..."

"Ne, to je hrůza. Být jako nějaký otrok!" zvolal Levin a vstal.

Už nebyl s to ovládnout zlost. Ale v témž okamžiku si uvědomil, že rány

dopadají na něho.

"Tak proč ses ženil? Mohls být volný. Proč, když teď lituješ?"

Vykřikla, vyskočila a rozběhla se do salónu.

Když Levin přišel za ní, tonula v slzách.

Začal jí domlouvat, hledal slova, která by ji mohla ne snad pře-

svědčit, ale aspoň uklidnit. Ale neposlouchala ho a nedala si říci. Sklonil se

k ní a vzal ji za ruku, která se mu vzpouzela. Políbil jí ruku, políbil ji na vla-

sy, pak znova ruku - Kitty stále mlčela. Ale když ji vzal oběma rukama

za hlavu a řekl "Kitty", najednou se vzpamatovala, ještě si trošku poplaka-la a pak se s ním udobřila.

Bylo rozhodnuto, že zítra odjedou spolu. Levin ženě řekl, že vě-

ří, že chtěla jet jen proto, aby mu nějak prospěla, uznal, že na pobytu Ma-

ne Nikolajevny u bratra není nic závadného, ale když odjížděli, vskrytu

duše se zlobil na ni i na sebe. Zlobil se na ni, protože se neodhodlala pustit

ho samotného, když to bylo nutné (jak divné pomyšlení - ještě nedávno

se neodvážil věřit takovému štěstí, že by ho mohla mít ráda, a dnes je ne-

šťastný z toho, že ho má ráda až příliš!), a zlobil se na sebe, že nebyl důsled-

ný. Ještě víc vskrytu duše popíral, že by jí nic nebylo po té ženě, která žije

s jeho bratrem, a s hrůzou myslil na to, k jakým srážkám může dojít. Při

pouhé představě, že jeho žena, jeho Kitty, bude v jednom pokoji s děvkou,

se otřásal odporem a hrůzou.

53

XVII

Hotel v gubernském městě, kde ležel Nikolaj Levin, byl jedním

z gubernských hotelů, jaké jsou zřizovány podle nejnovějších zdokonale-

ných vzorů a s nejlepšími úmysly, aby byly čisté, komfortní, ba elegant-

ní - jenže společnost, která zde pobývá, je závratnou rychlostí proměňu-

je ve špinavé krčmy, které si činí nároky na moderní vymoženosti, a právě

pro tuto marnou snahu jsou horší než staré, obyčejné, špinavé hotely. Ten-

to hotel už dospěl do takového stadia. Válečný invalida ve špinavém mun-

dúru u vchodu s cigaretou v ruce, patrně sloužící za vrátného, ponuré, ne-

vlídné, litinové schody, klackovitý sklepník ve špinavém fraku a lokál s kyti-

cí zaprášených voskových květin na stole, špína, prach a nepořádek všude,

a zároveň jakási nová, moderně podnikatelská samolibá pečlivost po celém

hotelu - vše vyvolalo v Levinových po jejich novomanželském životě na-

nejvýš skličující pocit, zejména proto, že falešný dojem, kterým měl hotel

působit, se naprosto nehodil k tomu, co je čekalo.

Když se jich sklepník zeptal, v jaké ceně si přejí pokoj, vyšlo ja-

ko vždy najevo, že ani jeden slušný pokoj není volný. Jeden lepší pokoj měl

obsazen revizor od dráhy, druhý obýval advokát z Moskvy, třetí kněžna

Astafjevová, která přijela z venkova. Zbýval jen jeden špinavý pokoj a slíbi-

li, že navečer vyklidí ještě místnost sousední. Levin se mrzel na ženu, proto-

že zlé tušení ho nezklamalo, a ve chvíli, kdy přijel, kdy mu rozčilením use-

dalo srdce při myšlence, co je s bratrem, musel se starat o ni, místo aby se

ihned rozběhl k bratrovi. S takovými pocity zavedl ženu do pokoje.

Jen jdi, jen jdi!" řekla a plaše, provinile se na něho podívala.

Mlčky vyšel ze dveří a hned se srazil s Marií Nikolajevnou. Do-

věděla se o jeho příjezdu, ale neodvážila se k nim vstoupit. Byla úplně stej-

ná, jak ji viděl v Moskvě. Tytéž vlněné šaty a nahé ruce i šíje a týž dobrác-

ký, tupý, trochu obtloustlý podobaný obličej.

Jak je? Jak se mu vede? Co mu je?"

"Moc špatně. Už ani nevstává. Pořád se na vás těšil. On...

Vy... vy tu máte ... paní."

Levin v první chvíli nepochopil, co ji přivádí do rozpaků, ale

hned mu to vysvětlila.

Já půjdu pryč, půjdu do kuchyně," řekla. "Bude mít radost.

Slyšel o vás a zná milostpaní z ciziny a pamatuje se na ni."

Levin pochopil a nevěděl, co odpovědět.

"Půjdem, půjdem!" řekl konečně.

Ale sotva udělal krok, dveře jeho pokoje se otevřely a Kitty vy-

koukla na chodbu. Levin zrudl hanbou i zlostí, že manželka uvádí jeho i se-

be do takové trapné situace. Ale Marie Nikolajevna se začervenala ještě

54

víc. Celá se schoulila a zrudla, až jí vytryskly slzy, uchopila oběma rukama

cípy šátku a kroutila je z bezradnosti, co má mluvit a co dělat.

V prvním okamžiku viděl Levin výraz dychtivé zvědavosti

v pohledu, jakým se Kitty dívala na tu hroznou, záhadnou ženu. Ale trvalo

to jen okamžik.

,Tak co, jak mu je?" obrátila se Kitty k muži a potom k Marii

Nikolaj evně.

"Přece nemůžeme mluvit na chodbě!" vybuchl Levin a mrzutě

se ohlédl po pánovi, který v té chvíli šmatlal po chodbě, jako by tu měl co

pohledávat.

"Tak pojďte dál," řekla Kitty Marii Nikolajevně, která se mezi-

tím vzpamatovala. Ale pak zpozorovala mužův zděšený obličej a dodala:

"Nebo jděte, jděte a vzkažte pro mě." A vrátila se do pokoje. Levin šel

k bratrovi.

Co spatřil a procítil u bratra, bylo nad všecko očekávání. Levin

očekával sebeklam, který se - jak slyšel - tak často vyskytuje u souchoti-

nářů a který ho tolik ohromil za bratrovy podzimní návštěvy. Očekával, že

fyzické příznaky blízké smrti budou určitější, očekával větší slabost, větší

hubenost, ale přece jen podobný stav. Očekával, že zase prožije bolest nad

ztrátou milovaného bratra a stejnou hrůzu před smrtí jako tenkrát,

jen snad ve větší míře. Na to byl připraven, ale setkal se s něčím docela jiným.

Ve špinavém pokojíku se zaplivanými malovanými stěnami,

kde bylo slyšet hovor za tenkou přepážkou, ve vzduchu prosyceném dusi-

vým zápachem nečistoty, na posteli odstavené od zdi leželo pod pokrývkou

tělo. Jedna paže ležela na přikrývce a ruka, obrovská jako lopata, byla zá-

hadným způsobem připevněna k tenkému, až do poloviny rovnému, dlou-

hému předloktí. Hlava ležela pootočena na polštáři. Levin viděl zpocené

řídké vlasy na spáncích a téměř průsvitné čelo s napjatou pokožkou.

Není možná, že by to strašlivé tělo byl bratr Nikolaj, pomyslil si

Levin. Ale přistoupil blíž, uviděl obličej, a všechny pochybnosti už byly vy-

loučeny. Přestože Nikolajův obličej byl děsivě změněn, stačilo, aby se Le-

vin podíval do těch živých očí, které se zdvihly k příchozímu, aby postřehl

lehké chvění rtů pod spečeným knírem, a ihned poznal hrůznou pravdu, že

toto mrtvé tělo je jeho živý bratr.

Lesknoucí se oči se přísně a vyčítavě upřely na vstupujícího

bratra. A tím pohledem se rázem utvořil živý vztah mezi živými. Levin rá-

zem vytušil v upřeném pohledu výčitku a styděl se za své štěstí.

Když vzal Konstantin bratra za ruku, Nikolaj se usmál. Byl to

mdlý, sotva patrný úsměv, a přísný výraz v očích se při něm nezměnil.

"Tos nečekal, že mě uvidíš v takovémhle stavu," vypravil ze se-

be namáhavě.

55

"Ano... Ne," odpověděl Levin zmateně. "Proč jsi mi nedal vě-

dět dřív, totiž ještě když jsem se ženil? Všude jsem tě sháněl."

Bylo nutné mluvit, aby nenastalo mlčení, ale Levin nevěděl, co

by řekl, tím spíš, že bratr neodpovídal a jen se upřeně díval a nejspíš vnikal

do podstaty každého slova. Levin bratrovi sdělil, že s ním přijela žena. Ni-

kolaj projevil radost, ale zároveň vyslovil obavu, aby ji nepoděsil svým

vzezřením. Nastalo ticho. Vtom se Nikolaj pohnul a začal cosi říkat. Podle

toho, jak se tvářil, čekal Levin něco zvlášť významného a důležitého, ale Ni-

kolaj mluvil o svém zdravotním stavu. Obviňoval lékaře, litoval, že tu není

proslulý lékař z Moskvy, a Levin poznal, že bratr stále ještě doufá.

Levin využil nejbližší pauzy a vstal, neboť se chtěl alespoň na

chvíli vymanit z mučivého pocitu. Řekl, že půjde pro ženu.

"Tak dobře, a já to tady nechám trochu uklidit. Je tu asi plno

špíny a smradu. Mášo! Ukliď tu," namáhavě řekl nemocný. "A až uklidíš,

jdi pryč," dodal a s otázkou v očích se obrátil na bratra.

Levin neodpověděl. Na chodbě zůstal stát. Řekl, že přivede že-

nu, ale když si teď jasně uvědomil své pocity, naopak se rozhodl, žeji bude

hledět přemluvit, aby k nemocnému nechoďila. Proč by měla trpět, jako

trpí on?

"Tak co, jak je mu?" s polekanou tváří se zeptala Kitty.

"Ach, je to hrozné. Hrozné! Proč jsi sem jezdila?"

Kitty chvíli mlčela, jen se bojácně a lítostivě dívala na muže.

Potom k němu přistoupila a oběma rukama ho vzala za loket.

"Kosťo! Zaveď mě k němu, ve dvou to bude lehčí. Jenom mě

k němu zaveď, zaved mě k němu, prosím tě, a pak odejdi. Pochop, když vidím

tebe a nevidím jeho, je to pro mě mnohem horší. Možná že bych tam byla

něco platná tobě i jemu. Prosím tě, pusť mě k němu!" žadonila, jako by na

tom záviselo její životní štěstí.

Levin byl nucen svolit, uklidnil se, na Marii Nikolajevnu už ne-

myslil a šel s Kitty k bratrovi.

Svižně kráčela, neustále se dívala na muže a ukazovala mu sta-

tečnou a soucitnou tvář, až vstoupila do pokoje nemocného, zvolna se oto-

čila a tiše zavřela dveře. Neslyšně a rychle přistoupila k loži nemocného,

stoupla si tak, aby nemusel otáčet hlavu, ihned ho svěží mladistvou rukou

uchopila za kostru jeho obrovité ruky, stiskla mu ji a s tichou, soucitnou, ale

neurážlivou živostí, jak to dovedou jen ženy, se s ním dala do řeči.

"Vídali jsme se v Sodenu, ale osobně jsme se neznali," řekla.

"To jste si nikdy nepomyslil, že budu vaše švagrová."

"Asi byste mě nepoznala?" řekl s úsměvem, který mu rozjasnil

tvář, jakmile Kitty vstoupila.

"Ba ne, poznala. Dobře jste udělal, že jste nám dal

56

vědět! Nebylo dne, aby na vás Kosťa nevzpomínal. Měl o vás starost."

Ale čilejší nálada nemocného dlouho netrvala.

Kitty ještě nedomluvila, když se v jeho tváři zase objevil přísný,

vyčítavý výraz - umírající záviděl živému.

"Bojím se, že tady to nemáte moc dobré," pravila a uhýbajíc

před jeho upřeným zrakem rozhlédla se po místnosti. "Musíme hoteliérovi

říct o jiný pokoj," řekla. "A taky abychom byli blíž."

XVIII

Levin se nemohl na bratra klidně dívat, nedovedl být v jeho

přítomnosti klidný a nenucený. Kdykoli k nemocnému vcházel, jeho zrak

a pozornost mimovolně ochabovaly, takže neviděl a nerozeznával jednotli-

vé podrobnosti v bratrově stavu. Cítil hrozný puch, viděl špínu a nepo-

řádek, viděl utrpení, slyšel tichý nářek a cítil, že není pomoci. Ani na mysl

mu nepřišlo, aby dopodrobna uvažoval o bratrově stavu, aby si představo-

val, jak asi leží pod pokrývkou to tělo, jak jsou složeny ty vyzáblé zkroucené

bérce, kříž a záda a zda by nemohly být uloženy nějak lépe, zda by se neda-

lo něco udělat, aby bylo ne snad lépe, ale aspoň ne tak zle. Běhal mu mráz

po zádech, kdykoli myslil na všecky ty podrobnosti. Byl nezvratně přesvěd-

čen, že se nedá nic dělat, že bratrovi nelze ani prodloužit život, ani zmírnit

útrapy. Ale nemocný tušil, že bratr pokládá jakoukoli pomoc za nemožnou,

a to ho dráždilo. Proto byl na tom Levin ještě hůř. Prodlévat v pokoji ne-

mocného bylo pro něho mukou, a když tam nebyl, bylo to ještě horší. A tak

ustavičně pod různými záminkami odcházel a znova se vracel, protože ne-

mohl zůstat sám.

Ale Kitty uvažovala, cítila a jednala docela jinak. Když uvidě-

la nemocného, bylo jí ho líto. A soucit nevyvolal v její ženské duši hrůzu ani

ošklivost, jako v jejím muži, nýbrž potřebu jednat, zvědět dopodrob-

na o jeho stavu, a pomoci. A protože ani trochu nepochybovala, že

musí nemocnému pomoci, nepochybovala ani o tom, že pomoc je možná,

a bez meškám se dala do práce. Jednotlivé podrobnosti, na něž její manžel

nemohl bez hrůzy ani pomyslit, ihned vzbudily její pozornost. Poslala pro

lékaře, poslala do lékárny. Služebné, kterou měla s sebou, a Marii Nikola-

jevně uložila, aby zametaly, stíraly prach a drhly podlahu, sama také cosi

umývala a vyplachovala a cosi rovnala pod pokrývkou. Na její rozkaz se

z pacientova pokoje něco odnášelo a přinášelo. Sama několikrát odbíhala

do svého pokoje a bez ohledu na pány, které potkávala, vyndávala a přiná-

šela prostěradla, povlaky, ručníky a košile.

57

Sklepník, který v lokále obsluhoval při obědě inženýry, několi-

krát přišel s mrzutým obličejem, když ho zavolala, ale nemohl než splnit její

rozkazy, protože je udílela tak laskavě a přitom důtklivě, že nebylo vyhnu-

tí. Levin to všecko neschvaloval. Nevěřil, že by to nemocnému mohlo nějak

prospět. A nejvíc se bál, aby se nemocný nerozzlobil. Ale nemocný, i když

se tvářil lhostejně, se nezlobil, jen se styděl a celkem jevil i jistý zájem o to,

co s ním dělala. Když se Levin vrátil od lékaře, kam ho Kitty poslala,

a otevřel dveře, zastihl pacienta ve chvíli, kdy se mu na Kittin rozkaz vy-

měňovalo prádlo. Dlouhá bílá kostra zad s obrovskými vysedlými lopatka-

mi a trčícími žebry a obratli byla obnažená, a Marie Nikolajevna a sklep-

ník si nevěděli rady s rukávem košile, do kterého nemohli vpravit dlouhou

bezvládnou ruku. Kitty, která za Levinem chvatně zavřela dveře, se nedí-

vala tím směrem. Ale nemocný zasténal, a tak rychle zamířila k němu.

"Tak honem," řekla.

"Nechoďte sem," zahučel zlostně nemocný, "já sám..."

"Co říkáte?" ptala se Marie Nikolajevna.

Ale Kitty slyšela dobře a pochopila, že nemocný se stydí a je

mu nepříjemné, když se musí svlékat před ní.

Já se nedívám!" řekla, narovnávajíc mu ruku. "Marie Nikola-

jevno, a vy to jděte poopravit z tamté strany," dodala.

"Buď tak laskav, dojdi mi pro lahvičku," obrátila se k muži,

"víš, mám ji v kabelce v postranní kapse, přines mi ji, prosím tě, než to tady

uklidí."

Když se Levin vrátil s lahvičkou, pacient už byl uložen a všech-

no kolem něho se úplně změnilo. Těžký pach vystřídala vůně octa smíšené-

ho s parfémem, který Kitty rozprašovala trubičkou s našpulenými rty, na-

douvajíc růžové tváře1. Nikde ani prášek, pod postelí koberec. Na stole stály

pečlivě seřazené lahvičky a karafa, bylo tam složené potřebné prádlo a Kit-

tino vyšívání. Na druhém stole u lože nemocného bylo pití, svíce a prášky.

Sám pacient, umytý a učesaný, ležel na čistém prostěradle, pod hlavou měl

vysoko narovnané polštáře, na sobě čistou košili s bílým límečkem kolem

nepřirozeně tenkého krku a s novým výrazem naděje se díval na Kitty. Oka

z ní nespustil.

Lékař, kterého Levin vyhledal v klubu a přivezl s sebou,

nebyl ten, který léčil Nikolaje Levina a s kterým byl pacient nespokojen.

Nový lékař vytáhl sluchátko a proklepal nemocného, potřásl hlavou,

předepsal lék a zvlášť podrobně vysvětlil nejprve, jak se má užívat

lék, a potom, jakou je třeba zachovávat dietu. Doporučoval syrová

nebo mírně naměkko vařená vejce a minerálku s čerstvě nadojeným

mlékem určité teploty. Když lékař odjel, nemocný bratrovi cosi řekl,

ale Levin slyšel jen slova "tvoje Káťa" a z toho, jak se na ni nemocný

58

podíval, Levin poznal, že ji chválí. Zavolal k sobě i Káťu, jak jí říkal.

Je mi mnohem líp," řekl. ,S vámi bych se už dávno uzdravil.

Je mi krásně!" Vzal ji za ruku a přitáhl siji ke rtům. Ale snad se bál, že jí to nebude milé, rozmyslil se, pustil její ruku a jenom ji pohladil. Kitty ho vzala za ruku oběma rukama a stiskla mu ji.

"Teď mě obraťte na levý bok a jděte spát," řekl Nikolaj.

Nikdo přesně nerozeznal, co říkal, jen Kitty mu porozuměla.

"Na druhý bok," řekla muži, "vždycky spí na druhém boku.

Obrať ho, nerada bych volala sluhu. Já to udělat nemohu. Nemohla byste

to udělat vy?" obrátila se k Marii Nikolajevně.

Já se bojím," ozvala se Marie Nikolajevna.

Třebaže se Levin hrozil, že musí obejmout to strašné tělo, do-

tknout se těch míst pod přikrývkou, o kterých nechtěl nic vědět, přece teď

pod ženiným vlivem nasadil svůj odhodlaný výraz, jak jej znala, rozpřáhl

ruce a chtěl bratra nadzvednout, ale přes svou sílu užasl nad zvláštní tíhou

těch ztrhaných údů. Zatímco bratra převracel a cítil kolem krku obrov-

skou vyzáblou ruku, Kitty rychle a neslyšně obrátila polštář, natřásla jej

a urovnala nemocnému hlavu i řídké vlasy, které se zase spekly na

spáncích.

Pacient nepustil bratrovu ruku. Levin cítil, že s ní chce něco udě-

lat a někam ji táhne. Nebránil se, jen se v něm tajil dech. Ano, přitáhl si ji

k ústům a políbil. Levin se roztřásl pláčem a neschopen slova vyrazil z pokoje.

XIX

"Skryl tyto věci před moudrými a opatrnými, a zjevil je ne-

mluvňátkům," říkal si Levin o své ženě, když toho večera spolu rozprávěli.

Levin nepřemýšlel o průpovědi z evangelia proto, že by se po-

važoval za moudrého. Nepovažoval se za moudrého, ale jistě věděl, že je

rozumnější než žena nebo Agafja Michajlovna, stejně tak věděl, že když

přemýšlel o smrti, napínal všechny duševní síly. Věděl také, že mnozí velcí

duchové, muži, jejichž myšlenky o tom četl, přemýšlejí o té věci a neznají

ani setinu toho, co o tom ví jeho žena a Agafja. Ačkoli ty dvě ženy, Agafja

a Káťa, jak jí říkal bratr Nikolaj a jak jí teď zvlášť rád říkal Levin, ačkoli by-

ly tak rozdílné, v té věci si byly naprosto podobné. Obě nezvratně věděly,

co je život a co je smrt, a třebaže neuměly zodpovědět, ba ani by nepocho-

pily otázky, jež vyvstávaly před Levinem, nepochybovaly o významu toho-

to jevu a dívaly se na věc úplně stejně, přičemž to nebyla jen jejich vzájem-

ná shoda, neboť tento názor sdílely milióny lidí. Důkazem toho, že neomyl-

59

ně vědí, co je smrt, bylo, že nezůstávaly ani na okamžik na pochybách, jak

zacházet s umírajícími a nebály se jich. Avšak Levin a ti ostatní mohli sice

o smrti leccos povědět, a přece ji neznali, protože sejí báli a vůbec nevěděli,

co se má dělat, když lidé umírají. Kdyby teď byl Levin s bratrem Nikolajem

sám, s hrůzou by na něho zíral a s ještě větší hrůzou by čekal, ale na víc by

se nezmohl.

A nejen to. Nevěděl, co má mluvit, jak se dívat, jak chodit. Ře-

či o vedlejších věcech se mu zdály banální, to nešlo. Řeči o smrti, o věcech

pochmurných také nebyly možné. Nebylo možné ani mlčení. "Když se na

něho budu dívat - pomyslí si, že ho zkoumám, že se bojím. Když ne -

pomyslí si, že jsem duchem jinde. Když budu chodit po špičkách -

vzbudí to v něm nelibost. A našlapovat na celé chodidlo, to by bylo trap-

né." Ale Kitty patrně nemyslila ani neměla čas myslit na sebe. Myslila na

nemocného, poněvadž něco věděla, a všecko dopadalo dobře. Vykládala

o sobě i o své svatbě, usmívala se, litovala ho i těšila, mluvila o případech

uzdravení, a všecko vyznělo dobře. Věděla tedy, jak na to. Byl tu i důkaz,

že činnost její a Agafji Michajlovny není činnost instinktivní, živočišná,

podvědomá. Kromě tělesného ošetření, zmírnění útrap, žádala Agafja

i Kitty pro umírajícího ještě něco důležitějšího než tělesné ošetření, něco, co

nemělo nic společného s fyzickou stránkou. Za řeči o zesnulém starci Agafja

prohodila: "Zaplať Pánbůh, přijal tělo a krev Páně a dal si udělit poslední

pomazání, jen kdyby každý takhle umíral." A Káťa zrovna tak. Vedle

všech starostí o prádlo, o to, aby se nemocný neproležel, aby měl co pít, do-

kázala hp-«ž první den přesvědčit o nezbytnosti posledního pomazání.

Když se vrátili od nemocného na noc do svých dvou pokojů, se-

děl Levin se svěšenou hlavou a nevěděl, co dělat. Na večeři neměl ani po-

myšlení, ani se nemohl chystat ke spánku nebo uvažovat, co budou dělat.

Vždyť ani mluvit s ženou nedokázal, trápilo ho svědomí. Ale Kitty se na-

opak činila víc než jindy. Dala přinést večeři, sama vybalila zavazadla, po-

mohla při stlaní a neopominula nasypat do postelí prášek proti hmyzu. By-

la vzrušená a pohotově se orientovala, jak tomu bývá u mužů před bitvou,

před bojem, v nebezpečných a rozhodujících životních chvílích, ve chví-

lích, kdy jednou provždy osvědčuje svou hodnotu a to, že celá jeho minu-

lost nebyla marná, že byla průpravou k těmto chvílím.

Práce jí šla od ruky a nebylo ještě dvanáct, když už všecky věci

byly srovnány hezky a pečlivě, tak nějak zvláštně, že to vypadalo skoro jako

doma, jako v jejím pokoji: postele ustlané, zrcátka, kartáče a hřebeny rozlo-

žené, dečky prostřené.

Levin si myslel, že by teď bylo trestuhodné jíst, spát, dokonce

i mluvit, a měl pocit, že každé jeho hnutí je nevhodné. Kitty přebírala kar-

táčky, ale dělala všecko tak, že v tom nebylo nic urážlivého. Ale

60

jist přece nemohli a dlouho nemohli usnout, ba ani dlouho nešli spát.

Jsem moc ráda, že jsem ho přemluvila, aby se dal zítra zaopat-

řit," řekla Kitty. Seděla v nočním kabátku před svým skládacím zrcadlem

a česala si hustým hřebenem jemné vonné vlasy. "Nikdy jsem u toho neby-

la, ale vím, říkala mi maminka, že se přitom říkají modlitby za uzdravení."

"Snad si nemyslíš, že by se mohl uzdravit?" řekl Levin a díval

se na její kulatou hlavinku s úzkou pěšinkou vzadu, která se pokaždé scho-

vala, jakmile Kitty přejela hřebenem dopředu.

"Ptala jsem se doktora. Říkal, že nemůže žít déle než tři

dni. Ale copak oni to mohou vědět? Stejně jsem moc ráda, že jsem ho pře-

mluvila," pravila a zašilhala na muže, protože jí překážely vlasy. "Možné

je všecko," dodala se zvláštním, trochu potutelným výrazem, který mívala

v obličeji vždy, kdykoli mluvila o náboženství.

Po debatě o náboženství, kterou měli ještě za svobodna, žádný

z nich o tom nikdy nezačal. Ale Kitty obřadně plnila své náboženské povin-

nosti, chodila do kostela a modlila se vždy s neměnným klidným vědomím,

že to má být. Ačkoli ji ujišťoval o opaku, byla pevně přesvědčena, že je stej-

ný, ba lepší křesťan než ona a že všecky jeho řeči jsou jedním z jeho komic-

kých mužských nápadů, něco podobného, jako když mluvil o anglickém

vyšívání: že lidé prý normálně díry zašívají, kdežto ona je schválně vystři-

huje apod.

"Vidíš, ta žena, Marie Nikolajevna, tohle všecko neuměla za-

řídit," pravil. "A... abych se přiznal, jsem moc a moc rád, žes tu se mnou.

Ty jsi taková vtělená čistota, že..." Vzal ji za ruku a nepolíbil ji (líbat jí ru-ku v té blízkosti smrti se mu zdálo pohoršlivé), ale jenom ji stiskl s provini-

lou tváří a podíval se jí do rozjasněných očí.

"Sám by sis tu asi zoufal," řekla. Vysoko zdvihla ruce, až jí za-

kryly tváře zčervenalé radostí, stočila si v týle copy a sepnula je vlásnička-

mi. "Ne," pokračovala, "ona nevěděla... Já jsem naštěstí leccos pochytila v Sodenu."

"Copak tam byli i takoví pacienti?"

Ještě horší."

"Pro mě je hrozné to, že ho pořád vidím před sebou, jak vypa-

dal zamlada... Nevěřila bys, jaký to byl roztomilý hoch, jenže já jsem mu

tenkrát nerozuměl."

"Ráda věřím. Cítím, že by z nás byli dobří přátelé," řekla

a ulekla se svých slov, pohlédla na muže a slzy jí vhrkly do očí.

"Ano, byli by," opakoval smutně. "Vidíš, on zrovna patří k li-

dem, o kterých se říká, že nejsou stvoření pro tento svět."

"Ale čekají nás perné dny, musíme jít spát," řekla Kitty, když

se podívala na své maličké hodinky.

61

XX

SMRT

Příští den byla nemocnému udělena svátost oltářní a poslední

pomazání. Při obřadu se Nikolaj vroucně modlil. Ve velkých očích, upře-

ných na svatý obraz stojící na hracím stolku, přikrytém barevným ubrous-

kem, se mu zračila taková vášnivá prosba a naděje, že Levina při pohledu

na to jímala hrůza. Levin věděl, že ta vášnivá prosba a naděje mu jenom ješ-

tě ztíží loučení s životem, který tolik miloval. Levin znal bratra a jeho myš-

lenkový svět. Věděl, že jeho nevěrectví nepramení z toho, že by se mu bez

víry lépe žilo, ale že soudobé vědecké výklady přírodních jevů postupně

vytlačily víru. A proto věděl, že jeho dnešní návrat k víře není zákonitý, že

nenastal myšlenkovým pochodem, nýbrž je pouze dočasný, zištný, že je ve-

den šílenou nadějí na zázračné uzdravení. Levin také věděl, že Kitty v něm

tuto naději ještě posílila svým vyprávěním o neobyčejných případech vylé-

čení, o kterých slyšela. To všecko Levin věděl, a proto mu bolestně usedalo

srdce, když viděl ten úpěnlivý pohled plný naděje a tu vyzáblou ruku, která

se stěží zvedala a dělala znamení kříže na otlačené čelo s napjatou pokož-

kou, na vyčnělá ramena a chroptivá prázdná prsa, jež už nemohla pojmout

do sebe život, o nějž nemocný prosil. Při udílení svátosti se Levin také mod-

lil a dělal, co ve syéiří nevěrectví dělal už tisíckrát. Obracel se k bohu: Jsi-

-li, učiň, aby se tento člověk uzdravil (vždyť se tak stalo mnohokrát), a za-

chráníš jeho i mne."

Když bylo nemocnému uděleno poslední pomazání, najednou

se mu značně ulevilo. Celou hodinu ani jednou nezakašlal, usmíval se, líbal

Kitty ruku, se slzami v očích jí děkoval a říkal, že je mu dobře, že ho nic ne-

bolí, že má chuť k jídlu a cítí se silný. Dokonce se sám nadzvedl, když mu

přinesli polévku, a řekl si ještě o karbanátek. Třebaže to s ním bylo bezna-

dějné, třebaže na něm bylo vidět, že se nemůže uzdravit, prožívali Levin

a Kitty celou tu hodinu oba stejné vzrušení, plné štěstí i bázně, aby se ne-

mýlili.

Je to lepší?" "Ano, mnohem." "To je zvláštní." "Na tom není nic zvláštního." "Ale přece je mu líp." Tak si šeptali a usmívali se na sebe.

Iluze netrvala dlouho. Nemocný usnul klidně, ale za půl hodi-

ny ho vzbudil kašel. A rázem padly všechny naděje v lidech kolem něho

i v něm samém. Nelítostná skutečnost, že nemocný trpí, zmařila naděje Levi-

novy, Kittiny i pacientovy, a už po nich nezbylo ani památky.

Nemocný už se ani nezmínil o tom, čemu věřil před půlhodi-

nou, jako by se styděl za pouhou vzpomínku, chtěl se trochu nadechnout

62

jódu z lahvičky, zakryté papírkem s propíchnutými dírkami. Levin mu po-

dal lahvičku, a stejný pohled vášnivé naděje, s jakou nemocný přijímal po-

slední pomazání, se nyní upřel na bratra a vybízel ho, aby mu potvrdil lé-

kařova slova, že vdechování jódu dělá divy.

"Káťa tu není?" zachroptěl, když mu Levin váhavě potvrdil lé-

kařova slova, a rozhlédl se kolem. "Není, tak to mohu říct... Hrál jsem tu ko-

medii kvůli ní. Je taková milá, ale my dva si nesmíme lhát. Ale tomuhle

věřím." Sevřel lahvičku v hubené ruce a začal z ní vdechovat jód.

Kolem osmé hodiny večerní pil Levin s ženou čaj ve svém po-

koji, když k nim přiběhla Marie Nikolajevna celá udýchaná. Byla bledá

a rty se jí třásly.

"Umírá!" zašeptala. "Bojím se, že už umře."

Oba se rozběhli k nemocnému. Seděl opřen rukou na lůžku,

dlouhá záda ohnutá a hlavu nízko sklopenou.

"Cítíš něco?" zašeptal Levin po chvíli mlčení.

"Cítím, že odcházím," s námahou, ale nesmírně jasně řekl Ni-

kolaj. Pomalu ze sebe soukal slova a nezvedl hlavu, jen oči upíral vzhůru,

M .

aniž pohledem dosáhl bratrova obličeje. "Káťo, jdi pryč!" vypravil ještě ze sebe.

Levin vyskočil a šeptem jí poručil, aby odešla.

"Odcházím," znovu řekl Nikolaj.

"Proč myslíš?" řekl Levin, aby vůbec něco řekl.

"Protože odcházím," opakoval Nikolaj, jako by v tom výrazu

nacházel zalíbení. Je konec."

Marie Nikolajevna k němu přistoupila.

"Měl byste si lehnout, bude vám líp," řekla.

"Už brzo budu ležet klidně," ozval se Nikolaj. "Mrtvý," dodal

posměšně a zlostně. "Tak mě uložte, když chcete."

Levin položil bratra naznak, sedl si k němu a se zatajeným de-

chem se mu díval do obličeje. Umírající ležel se zavřenýma očima, ale svaly

na čele se mu tu a tam pohnuly jako člověku, který hluboce a usilovně pře-

mýšlí. Levin bezděky přemýšlel spolu s ním, přemítal, co se teď asi děje v je-

ho nitru, ale přestože vyvinul myšlenkové úsilí, aby s ním udržel krok, po-

znával z výrazu té přísné tváře a z pohybu svalu nad obočím, že umírající-

mu se stále víc a víc vyjasňuje, co jemu stále zůstává záhadou.

"Ano, ano, tak," přerývaně, zvolna pronesl umírající. "Počkej-

te." Opět se odmlčel. "Tak!" náhle protáhl konejšivě, jako by se pro něho už všecko rozřešilo. "Ó bože!" Těžce vydechl.

Marie Nikolajevna mu ohmatala nohy.

"Začíná stydnout," zašeptala.

Dlouho, nekonečně dlouho, jak se zdálo Levinovi, ležel nemoc-

ný bez hnutí. Ale byl dosud naživu a chvílemi vzdychal. Levin už byl una-

ven duševním vypětím. Cítil, že přes všecko duševní vypětí není s to pocho-

pit, co znamená bratrovo tak. Cítil, že už dávno zůstal za umírajícím poza-

du. Už nedokázal hloubat o samé otázce smrti, ale mimoděk ho napadalo,

co bude muset teď zakrátko dělat: zatlačit nebožtíkovi oči, dát ho ustrojit,

objednat rakev. A byl kupodivu úplně chladný a nepociťoval ani žal, ani si

neuvědomoval ztrátu, a ještě méně cítil k bratrovi lítost. Cítil-li teď něco

k bratrovi, byla to spíš závist, že umírající už ví, co nemůže vědět on.

Ještě dlouho tak nad ním seděl a pořád čekal, kdy přijde konec.

Ale konec nepřicházel. Dveře se otevřely a objevila se Kítty. Levin vstal,

aby ji zadržel. Ale v okamžiku, kdy vstával, zaslechl, jak umírající sebou

pohnul.

"Neodcházej," zašeptal Nikolaj a natáhl ruku. Levin mu podal

svou a hněvivě zamával na ženu, aby odešla.

S mrtvolnou rukou ve své ruce seděl půl hodiny, hodinu, ještě

hodinu. Nyní už vůbec nepřemýšlel o smrti. Myslil na to, co asi dělá Kitty,

kdo bydlí vedle v pokoji, jestli má lékař vlastní dům. Dostal hlad a chtělo se

64

mu spát. Opatrně vyprostil ruku a ohmatal bratrovi nohy. Byly studené,

ale nemocný dýchal. Levin zase chtěl po špičkách odejít, ale nemocný se za-

se pohnul a hlesl: "Neodcházej."

Rozednilo se. Stav nemocného se nezměnil. Levin pomalu vy-

prostil svou ruku, a aniž se na umírajícího podíval, odešel do svého pokoje

a usnul. Když se vzbudil, místo očekávané zprávy o bratrově úmrtí se dově-

děl, že nemocný je opět v takovém stavu, jako byl předtím. Opět si sedal na

lůžku, kašlal, začal zase jíst, mluvit, zase přestal hovořit o smrti, opět začal

vyslovovat naději na uzdravení a byl ještě popudlivější a zasmušilejší než

dřív. Nikdo, ani bratr ani Kitty, ho neuměl uklidnit. Na všecky se osopoval

a ke všem byl protivný, všem vyčítal, že mohou za jeho utrpení, a dožado-

val se, aby poslali pro slavného lékaře do Moskvy. Na všecky otázky, jak

mu je, odpovídal s vyčítavou, zlobnou tváří: "Hrozně zkouším, je to nesne-

sitelné!"

Nemocný trpěl stále víc, zvláště proleženinami, které už se ne-

daly zahojit, a stále víc a víc se zlobil na své okolí, všecko jim vyčítal a ze-

jména, že mu neposílají pro lékaře do Moskvy. Kitty se mu všemožně snaži-

la pomoci, hleděla ho uklidnit. Ale všecko bylo marné a Levin viděl, že je

také vyčerpána tělesně i duševně, i když se k tomu nepřiznává. Ovzduší

blízké smrti, jež bylo vytvořeno jeho loučením s životem oné noci, kdy k sobě

povolal bratra, bylo narušeno. Všichni věděli, že neodvratně a brzo zemře, že

už je napůl mrtev. Všichni si přáli jedno jediné, aby už zemřel co nejdříve,

a všichni to tajili, dávali mu z lahviček užívání, sháněli léky, sháněli dokto-

ry a klamali jeho i sami sebe, klamali se navzájem. To vše byla lež, ohavná,

potupná a rouhavá lež. A tuto lež vnímal Levin zvlášť bolestně jednak pro-

to, že se příčila jeho povaze, jednak proto, že nikdo neměl umírajícího tak

rád jako on.

Levin se už dávno zabýval myšlenkou, jak by usmířil bratry

alespoň před smrtí. Psal Sergejovi Ivanoviči, a když došla odpověď, přečetl

dopis nemocnému. Sergej Ivanovič psal, že nemůže přijet osobně, ale do-

jemnými slovy prosil bratra za odpuštění.

Nemocný na to nic neřekl.

"Co mu mám napsat?" zeptal se Levin. "Doufám, že se na ně-

ho nezlobíš?"

"Ne, vůbec ne!" odsekl Nikolaj, popuzen tou otázkou. "Napiš

mu, aby mi poslal doktora."

Minuly ještě tři mučivé dny. Stav nemocného byl stále stejný.

Jeho smrt si už přál každý, kdo ho viděl: číšníci v hotelu i hoteliér, všichni

hosté i lékař, Marie Nikolajevna, Levin i Kitty. Jen pacient nic takového

- 883

65

nepociťoval, ale naopak se zlobil, že mu neposlali pro lékaře, dál užíval lék

a mluvil o životě. Jen ve vzácných okamžicích, kdy mu opium skýtalo

chvilkovou úlevu, kdy se zbavil neustálých bolestí, říkal někdy v polospán-

ku to, co soužilo jeho duši víc než všecky ostatní: "Ach, kéž by už byl ko-

nec!" Anebo: "Kdy už bude konec!"

Bolesti se rovnoměrně stupňovaly, konaly své dílo a připravo-

valy ho k smrti. Nebylo polohy, v níž by netrpěl, nebylo chvilky, kdy by po-

zbyl vědomí, nebylo jediného místa na jeho těle ani údu, který by ho nebo-

lel a netrápil ho. Pouhá zmínka, dojem, myšlenka na toto tělo v něm už teď

budila stejný odpor jako tělo samo. Pohled na jiné lidi, jejich řeči i jeho

vlastní vzpomínku - to vše mu bylo jen mukou. Lidé kolem něho to vycí-

tili, a aniž si to uvědomovali, neodvážili se před ním volně pohybovat, ani

mluvit, ani vyslovit svá přání. Celý jeho život splýval v jediný pocit utrpení

a touhy po vysvobození.

Zřejmě se v něm dokonával zvrat, který způsobil, že se musel dí-

vat na smrt jako na splnění svých přání, jako na štěstí. Každé jednotlivé přá-

ní, vzbuzené bolestí či strádáním, jako je hlad, únava, žízeň, každé takové

přání bylo kdysi ukájeno tělesnou funkcí, která mu skýtala požitek. Ale ny-

ní nemohlo strádání a utrpení dojít ukojení, a každý pokus o ukojení vyvo-

lával jen nové útrapy. A proto splynula všechna přání v jedno - v touhu

po vysvobození z útrap, v touhu zbavit se jejich zdroje, totiž těla. Ale neměl

slov, aby svou touhu po vysvobození vyjádřil, proto o ní nemluvil a ze zvy-

ku se dožadoval ukojení takových přání, jaká už nemohla být splněna.

"Obraťte mě na druhou stranu," říkal a vzápětí žádal, aby ho uložili tak,

jak ležel předtím. "Dejte mi bujón. Odneste ten bujón. Povídejte něco,

proč mlčíte?" A sotva promluvili, zavíral oči a dával najevo únavu, lhostej-

nost a odpor.

Desátý den po příjezdu do města se Kitty roznemohla. Dostala

bolesti hlavy, zvracela, a celé dopoledne nemohla vstát z postele.

Lékař vysvětlil, že je to únavou a rozčilením, a nařídil jí dušev-

ní klid.

Nicméně odpoledne vstala a jako obvykle šla se svou ruční pra-

cí k nemocnému. Přísně se na ni podíval, když vstoupila, a pohrdavě se

usmál, když řekla, že jí nebylo dobře. Toho dne ustavičně smrkal a ža-

lostně naříkal.

Jak je vám?" zeptala se ho.

"Hůř," vypravil ze sebe namáhavě. "Mám bolesti."

"Co vás bolí?"

"Všecko."

"Dneska umře," pravila Marie Nikolajevna sice šeptem, ale

přece tak, že nemocný, který byl - jak Levin pozoroval - velmi citlivý,

66

ji musel slyšet. Levin na ni zasyčel a ohlédl se po nemocném. Nikolaj slyšel,

ale nijak to na něho nepůsobilo. Měl pořád ten vyčítavý, strnulý pohled.

"Proč myslíte?" zeptal se Levin Marie Nikolajevny, když za

ním vyšla na chodbu.

"Začal se obírat."

Jak to, obírat?"

"Takhle," řekla a upravovala si záhyby na vlněných šatech.

Levin si opravdu všiml, že celý ten den nemocný po sobě sahal, jako by

chtěl ze sebe něco stahovat.

Předpověď Marie Nikolajevny se splnila. Než nastala noc, nebyl

nemocný s to zvednout ruce a jen se před sebe díval stále tak pozorně a sou-

středěně. I když se bratr nebo Kitty nad ním skláněli, aby na ně mohl vi-

dět, tvářil se stejně. Kitty poslala pro duchovního, aby se nad umírajícím

pomodlil.

Zatímco se kněz modlil, nejevil umírající žádné známky života.

Oči měl zavřené. Levin, Kitty a Marie Nikolajevna stáli u lože. Kněz ještě

nedoříkal modlitbu, když se umírající protáhl, vzdychl a otevřel oči. Kněz

dokončil modlitbu, přiložil na chladné čelo kříž, pak jej pomalu zabalil do

štoly, asi dvě minuty ještě stál mlčky a potom se dotkl zchladlé, obrovské

bezkrevné ruky.

"Dokonal," řekl a chtěl odejít. Ale spečený nebožtíkův knír se

náhle pohnul a do ticha se z hloubi prsou jasně ozvalo, zřetelně a ostře:

Ještě ne... Už brzo."

A za chvilku se obličej rozjasnil, pod kníry se objevil úsměv,

a už se shromáždily ženy a začaly starostlivě umývat a strojit nebožtíka.

Pohled na bratra a blízkost smrti vzkřísily v Levinově nitru po-

cit hrůzy z tajemnosti a zároveň blízkosti a neodvratnosti smrti, který se ho

zmocnil v ten podzimní večer, když k němu bratr přijel. Nyní byl ten pocit

ještě silnější než dříve, Levin cítil, že je ještě méně schopen pochopit, co

znamená smrt, a její neodvratnost se mu jevila ještě hrozivější, ale protože

měl po boku ženu, už ho ten pocit neuváděl v zoufalství, navzdory smrti cí-

til, že musí žít a milovat. Cítil, že láska ho chrání před zoufalstvím a že ta

láska je pod hrozbou zoufalství stále mocnější a čistší.

Sotva se před jeho zraky dokonalo tajemství smrti, jež zůstalo

neodhaleno, a už povstalo tajemství jiné, stejně skryté, ale vybízející k lásce

a k životu.

Lékař potvrdil svou domněnku o Kittině stavu. Příčinou její

nevolnosti bylo těhotenství.

67

XXI

Od chvíle, co Alexej Alexandrovič z rozmluvy s Betsy a se Ste-

paném Arkadjičem pochopil, že se od něho nežádá nic, než aby nechal ženu

na pokoji a neobtěžoval ji svou přítomností, a že si to přeje i sama žena, od

té chvíle byl tak zlomen, že si v ničem nevěděl rady, sám nevěděl, co teď

chce, a proto vložil svůj osud do rukou těm, kdo se o něho s takovou obli-

bou starali, a na všecko souhlasně přikyvoval. Teprve když Anna už odjela

z jeho domu a anglická vychovatelka k němu poslala s dotazem, zda má

obědvat s ním či odděleně, tu si poprvé jasně uvědomil svou situaci a zhro-

zil se jí.

Nejhorší na tom bylo, že si zanic nedokázal sloučit a srovnat

svou minulost s tím, co bylo nyní. Nezneklidňovala ho minulost, kdy s že-

nou šťastně žil. Přechod od té minulosti k poznání, že je mu žena nevěrná, si

už protrpěl, byl to sice hrozný stav, ale dovedl jej pochopit. Kdyby ho byla

žena opustila tenkrát, když mu řekla o své nevěře, byl by býval zarmouce-

ný a nešťastný, avšak nebyl by se octl v tak beznadějné, spletité situaci, jako

byl dnes. Nijak si teď nedovedl sloučit své nedávné odpuštění, svou něhu,

svou lásku k nemocné ženě a cizímu dítěti s tím, co bylo nyní, že totiž jako

odměnou za to vše zůstal nyní sám, pohaněn, potupen, že o něho nikdo ne-

stál a všichni jím pohrdali.

První dny po manželčině odchodu přijímal Karenin strany

a přednostu kanceláře, jezdil do výboru a chodil obědvat do jídelny jako

obvykle. Aniž si uvědomoval, proč tak činí, vyvíjel po ty dva dni velké du-

ševní úsilí jen k tomu, aby vypadal klidně, ba lhostejně. Kdykoli zodpoví-

dal otázky, jak se má naložit s věcmi a s pokoji Anny Arkadjevny, dalo mu

velikou námahu, aby vypadal jako člověk, pro něhož nastalá událost není

ničím nepředvídaným, ani nevybočuje z rámce všedních událostí, a skuteč-

ně se mu to dařilo - nikdo na něm nepozoroval zoufalství. Ale když na

druhý den po Annině odjezdu předložil Korněj účet z módního závodu,

který Anna zapomněla zaplatit, a hlásil, že příruěí je zde osobně, dal si

Alexej Alexandrovič příručího zavolat.

"Promiňte, Excelence, že si dovoluju obtěžovat. Ale jestli

poroučíte, abychom se obrátili na Její Excelenci, tak kdybyste mi ráčil sdě-

lit její adresu."

Alexej Alexandrovič se zamyslil, jak se zdálo příručímu, a vtom

se otočil a sedl si ke stolu. Dal hlavu do dlaní a dlouho seděl v této poloze,

několikrát se pokusil promluvit a pokaždé se zarazil.

Korněj pochopil, co se s pánem děje, a požádal příručího, aby

přišel jindy. Jakmile Alexej Alexandrovič zase osaměl, uvědomil si, že už

68

nemá sil tvářit se neochvějně a klidně. Odřekl povoz, který na něho čekal,

zakázal si veškeré návštěvy a ani nešel k obědu.

Cítil, že není s to vydržet všeobecný nápor pohrdání a krutosti,

jež jasně viděl na očích příručímu i Kornějovi a bez výjimky všem lidem,

s nimiž přišel v těch dvou dnech do styku. Cítil, že nemůže od sebe odvrátit

lidskou nenávist, poněvadž ta nenávist nepramení z toho, že by byl špatný

(pak by se mohl přičinit, aby byl lepší), nýbrž z toho, že je potupně a od-

porně nešťastný. Věděl, že za to, jen a jen proto, že mu krvácí srdce, budou

k němu lidé nelítostní. Cítil, že ho lidé zničí, jako psi dovedou zadávit

uštvaného psa vyjícího bolestí. Věděl, že má jedinou možnost, jak se před

lidmi zachránit - schovat před nimi své rány. A také se o to dva dny pod-

vědomě pokoušel, ale teď cítil, že už nemá sil pokračovat v nerovném boji.

Zoufalství se ještě stupňovalo, když si uvědomil, že je se svou bo-

lestí docela sám. V Petrohradě neměl nikoho, komu by mohl svěřit, jak

trpí, kdo by ho politoval nějako vysokého úředníka, nějako člena společ-

nosti, ale prostě jako trpícího člověka. A nejen v Petrohradě, ale vůbec ni-

kde takového člověka neměl.

Alexej Alexandrovič vyrůstal jako sirotek. Byli dva bratři. Na

otce se nepamatovali, matka zemřela, když bylo Alexejovi Alexandroviči

deset roků. Měli nepatrný majetek. Vychoval je strýc Karenin, významný

úředník a někdejší oblíbenec zesnulého panovníka.

Alexej Alexandrovič vystudoval s vyznamenáním gymnázium

i univerzitu, za strýcova přispění ihned nastoupil skvělou dráhu úřednickou

a od té doby se věnoval výhradně své úřednické kariéře. Ani na gymnáziu,

ani na fakultě, ani později v úřadě nenavázal Alexej Alexandrovič s nikým

přátelské styky. Bratr mu byl člověkem nejbližším, byl však zaměstnán na

ministerstvu zahraničních věcí a žil stále v cizině, kde také zemřel brzo po

tom, co se Alexej Alexandrovič oženil.

Když byl gubernátorem, Annina teta, bohatá dáma z gubern-

ského města, ho seznámila jako muže už staršího, zato však mladého na gu-

bernátora, se svou neteří. Nastrojila situaci tak, že se musil buď vyjádřit ane-

bo opustit město. Alexej Alexandrovič dlouho váhal. Pro takový krok mlu-

vilo zrovna tolik důvodů, jako proti němu. Zároveň zde nebylo přímého

důvodu, aby zradil svou zásadu: máš-li o něčem pochybnosti, varuj se toho.

Ale Annina teta mu prostřednictvím jakéhosi známého důtklivě připomně-

la, že už děvče kompromitoval a že čest ho zavazuje, aby se vyjádřil.

Učinil tedy nabídku k sňatku a věnoval nevěstě a ženě všechen cit, jakého

byl schopen.

Příchylnost, kterou cítil k Anně, v něm vymýtila poslední po-

třebu srdečných vztahů k lidem. A dnes neměl mezi všemi známými jedi-

nou blízkou duši. Měl hojnost toho, čemu říkáme vlivné známosti. Ale přá-

69

telské vztahy Alexej Alexandrovič postrádal. nal mnoho lidí, které mohl

pozvat na oběd, požádat je o účast v nějaké věci, o kterou se zajímal, nebo

o protekci pro nějakého svého chráněnce, otevřeně s nimi debatovat o čin-

nosti jiných lidí i vládních kruhů, ale vztahy k těmto osobám byly uzavřeny

do jediné, obyčejem i zvykem přesně vymezené oblasti, kterou nebylo

možno překročit. Alexej Alexandrovič měl jednoho kolegu z univerzity,

s kterým se sblížil až po studiích a s kterým by si mohl pohovořit o svém

osobním neštěstí, jenže tento kolega byl kurátorem ve vzdáleném škol-

ském okrese. Z osob žijících v Petrohradě byli Kareninovi nejblíže a nejspíš

by mu mohli rozumět přednosta kanceláře a lékař.

Přednosta Michail Vasiljevič Sljudin byl prostý, rozšafný,

dobrý a vysoce morální člověk a Alexej Alexandrovič cítil, že je mu naklo-

něn. Avšak pětiletá úřední činnost vytvořila mezi nimi přehradu, takže spo-

lu nemohli rozprávět nějak důvěrně.

Alexej Alexandrovič podepsal všecky listiny a potom dlouho

mlčel, díval se na Sljudina a několikrát se pokusil začít, ale marně. Už měl

přichystanou větu: "Slyšel jste už, co mě potkalo?" Ale nakonec řekl jako

jindy: "Tak mi to připravíte." A s tím ho propustil.

Druhý byl lékař, který mu byl rovněž nakloněn, jenže se- už

dávno mlčky dohodli na tom, že mají oba práce nad hlavu a že mají vždyc-

ky naspěch.

Na své přítelkyně mezi ženami, ani na nejlepší z nich, hraběn-

ku Lydii Ivanovnu, Alexej Alexandrovič nepomyslil. Všecky ženy ho děsily

a byly mu protivné už proto, že to byly ženy.

XXII

Alexej Alexandrovič zapomněl na hraběnku Lydii Ivanovnu,

ale ona nezapomněla na něho. V nejtěžší chvíli osamělého zoufalství přijela

k němu a bez ohlášení vstoupila do pracovny. Seděl s hlavou v dlaních, a tak

ho nalezla.

"Jal forcé la consigne," (Vymohla jsem si vstup, franc.)

řekla, když vstoupila rychlým krokem, těžce oddychujíc rozčilením i tím, jak

rychle šla. "Všecko jsem slyšela! Alexeji Alexandroviči! Příteli!" pokračovala, oběma rukama mu pevně tiskla ruku a hleděla mu do očí krásnýma zádumčivýma očima.

70

Alexej Alexandrovič zachmuřeně vstal, vyprostil svou ruku

a podal hostu židli.

"Račte se posadit, Milosti. Nepřijímám návštěvy, protože jsem

churav, Milosti," řekl a rty se mu zachvěly.

"Příteli!" opakovala hraběnka, oka z něho nespustila a najed-

nou povytáhla obočí, až se jí na čele udělal trojúhelník, její nehezký žlutý

obličej byl teď ještě ošklivější, avšak Alexej Alexandrovič cítil, že ho lituje

a že je jí do pláče. Neubránil se pohnutí. Uchopil její baculatou ruku a lí-

bal ji.

"Příteli!" opakovala a hlas jí přeskakoval rozčilením. "Nesmíte

se poddávat zármutku. Váš zármutek je velký, ale musíte si najít útěchu."

Jsem zdrcen, zničen, nejsem už člověk!" pravil Alexej

Alexandrovič. Pustil její ruku, ale stále sejí díval do očí plných slz. Jsem

na tom hrozně, protože nenacházím nikde, ani sám v sobě nemohu nalézt

opěrný bod."

"Najdete oporu, nehledejte ji u mne, i když vás prosím, abyste

věřil v mé přátelství," řekla s povzdechem. "Oporou je nám láska, ta láska, kterou On nám odkázal. Jeho břímě je lehké," pravila s nadšeným výrazem, který Alexej Alexandrovič tak dobře znal. "On vás posílí a pomůže

vám."

Ačkoli v jejích slovech bylo dojetí vlastními vznešenými city

i nová, exaltovaná mystická nálada, která se nedávno rozšířila v Petrohra-

dě a kterou Alexej Alexandrovič pokládal za přepjatou, nyní to přece rád

slyšel.

Jsem vyčerpán. Jsem zničen. Nic jsem netušil a teď se v ničem

nevyznám."

"Příteli," opakovala Lydie Ivanovna.

"Nejde o ztrátu toho, co už není, to ne," pokračoval Alexej

Alexandrovič. "Nelituji. Ale musím se před lidmi stydět, v jaké situaci jsem

se octl. Je to chyba, ale nemohu si pomoci."

"To jste nebyl vy, kdo vykonal ten vznešený skutek odpuštění,

nad kterým jsem u vytržení já i všichni ostatní, ale ON, jenž přebývá ve va-

šem srdci," pravila hraběnka Lydie Ivanovna a zaníceně pozvedla zraky

vzhůru, "a proto se nesmíte za svůj čin stydět."

Alexej Alexandrovič se zachmuřil a zaklesl ruce do sebe, až mu

klouby praštěly.

"Musela byste znát všecko podrobně," řekl vysokým hlasem.

"Lidské síly mají své meze, a já už jsem se svými silami u konce. Dnes jsem

musel celý den dávat dispozice, dispozice pro domácnost, vyplývající (polo-

žil důraz na slovo vyplývající) z mé nové situace osamělého člověka. Služeb-

nictvo, vychovatelka, účty... Ta malicherná palba mě strávila, nemohl

71

jsem to už vydržet. Při obědě... Včera jsem málem od oběda odešel. Ne-

mohl jsem snést, jak se na mne díval můj syn. Neptal se mě, co to všecko

znamená, ale chtěl se zeptat, a já jsem ten pohled nemohl vydržet. Bál se na

mne podívat, ale to ještě není všecko..."

Alexej Alexandrovič se chtěl zmínit o účtu, který mu byl před-

ložen, ale hlas se mu zachvěl a Alexej Alexandrovič se zarazil. Na ten účet

psaný na modrém papíře, účet za klobouček a stuhy si nemohl vzpome-

nout, aniž nelitoval sám sebe.

"Chápu, příteli," pravila hraběnka Lydie Ivanovna. "Všecko

chápu. Pomoc a útěchu nenajdete u mne, ale přece jsem přišla, abych vám

pomohla, pokud dovolíte. Kdybych vás mohla zbavit všech těch pokořují-

cích drobných starostí... Vím, že je tu potřebí ženského slova, ženské ruky.

Svěříte mi to?"

Alexej Alexandrovič jí mlčky a vděčně stiskl ruku.

"Budeme se společně věnovat Serjožovi. Nejsem příliš silná

v praktických věcech. Ale pustím se do toho a budu vám dělat hospodyni.

Neděkujte mi. Nedělám to já..."

"Musím děkovat."

"Ale příteli, nepoddávejte se tomu pocitu, o kterém jste mlu-

vil - abyste se styděl za něco, co je pro křesťana nejvyšším vrcholem: kdo

se ponižuje, bude povýšen. A mně nesmíte děkovat. Musíte děkovat Jemu

a vzývat Ho o pomoc. Jen v Něm nalezneme klid, útěchu, spásu a lásku,"

řekla hraběnka a s očima upřenýma k nebesům se začala modlit, jak Alexej

Alexandrovič uhádl z jejího mlčení.

Alexej Alexandrovič ji teď poslouchal a výrazy, jež mu dřív byly

ne snad nepříjemné, ale zdály se mu přepjaté, nyní se mu zdály přirozené

a útěšné. Alexej Alexandrovič neměl rád ten nový nadšený způsob. Byl člo-

věk věřící, o náboženství se zajímal převážně z hlediska politického, a nové

učení, které si v lecčems dovolilo nový výklad, mu bylo zásadně proti mysli

právě proto, že otvíralo dveře diskusi a analýze. Dříve zaujímal k tomuto

novému učení chladný, až nepřátelský postoj a s hraběnkou Lydií Ivanov-

nou, jež pro ně horovala, se nikdy nehádal, ale bedlivě přecházel její výzvy

mlčením. Dnes poprvé naslouchal rád jejím slovům a v duchu se jim ne-

vzpíral.

Jsem vám velmi, velmi vděčen za vaše skutky i slova," řekl,

když se domodlila.

Hraběnka Lydie Ivanovna ještě jednou stiskla příteli obě ruce.

"Teď se dám do práce," řekla po chvilce mlčení a setřela si z obli-

čeje stopy slz. "Půjdu k Serjožovi. Obrátím se k vám jen v krajním přípa-

dě." Po těch slovech vstala a odešla.

Hraběnka Lydie Ivanovna se odebrala do Serjožových pokojů

72

a tam řekla zděšenému chlapci, skrápějíc jeho tváře slzami, že jeho otec je

světec a matka že zemřela.

Hraběnka Lydie Ivanovna splnila svůj slib. Opravdu si vzala

na starost celou Kareninovu domácnost. Jenže nijak nepřeháněla, když

tvrdila, že není silná v praktických věcech. Všecka nařízení musela být mě-

něna, jelikož byla neproveditelná. Měnil je Korněj, komorník Alexeje Ale-

xandroviče. Nenápadně se ujal vedení celé Kareninovy domácnosti

a vždycky při oblékání klidně a obezřele hlásil pánovi, co bylo třeba. Ale

pomoc Lydie Ivanovny byla přesto nanejvýš účinná. Poskytla Alexejovi

Alexandroviči mravní oporu tím, že se přesvědčil o její lásce a úctě, a ze-

jména tím (jak si v duchu lichotila), že ho takřka obrátila na křesťanskou

víru, že totiž z člověka lhostejně a liknavě věřícího učinila vášnivého, ne-

ochvějného stoupence nové křesťanské věrouky, jež se poslední dobou roz-

šířila v Petrohradě. Alexej Alexandrovič se dal snadno přesvědčit. Stejně

jako Lydie Ivanovna a ostatní lidé, sdílející jejich názory, zcela postrádal

hloubku fantazie, onu duševní schopnost, při níž se představy vyvolané ve

fantazii stávají tak skutečnými, že volají po souladu s jinými představami

a se skutečností. Neviděl nic nemožného ani protismyslného v představě, že

smrt, která existuje pro nevěřící, pro něho neexistuje, a jelikož je prodchnut

dokonalou vírou, jejíž míru může sám posoudit, že pak už nemá žádný

hřích na svědomí a dochází už zde na zemi dokonalé spásy.

Alexej Alexandrovič ovšem nejasně tušil, že taková představa

o vlastní víře je lehkovážná a mylná. Věděl, že poznal větší štěstí, když se

poddal bezprostřednímu citu, aniž se domýšlel, že jeho odpuštění je dílem

vyšší moci. Prožil tenkrát větší štěstí než nyní, kdy v každém okamžiku

myslil na to, že v jeho duši přebývá Kristus, jehož vůli vykonává, když po-

depisuje akta. Alexej Alexandrovič však nutně musel takto smýšlet, tak ne-

zbytně potřeboval ve svém ponížení tuto - byť smyšlenou - výši, z kte-

ré by mohl, obklopen pohrdáním, pohrdat ostatními, že lpěl na své domnělé

spáse jako na spáse opravdové.

XXIII

Hraběnku Lydii Ivanovnu provdali jako mladičkou exaltova-

nou dívku za bohatého, urozeného, velice dobromyslného a velice rozmaři-

lého muže, který měl rád zábavu a veselí. Druhý měsíc po svatbě ji opustil

73

a na její exaltované citové výlevy reagoval jen posměchem, ba záští, kterou

si lidé neuměli vysvětlit, neboť znali dobré srdce hraběte a na exaltované

Lydii neviděli žádné chyby. Třebaže se nedali rozvést, žili od té doby od-

děleně, a kdykoli se manžel setkal s manželkou, vždy se k ní choval s ob-

vyklou jedovatou ironií, jejíž příčina byla nepochopitelná.

Hraběnka Lydie Ivanovna už dávno nebyla do muže zamilo-

vaná, ale od těch dob nikdy nepřestala být zamilovaná do někoho. Bývala

zamilovaná do několika lidí najednou, do mužů i do žen. Bývala zamilova-

ná skoro do všech lidí, kteří v něčem zvlášť vynikali. Byla zamilovaná do

všech nových princezen a princů, kteří vstupovali do příbuzenského svazku

s carskou rodinou, byla zamilovaná do jednoho metropolity, jednoho viká-

ře a jednoho kněze. Byla zamilovaná do jednoho novináře, do tří Slovanů,

do Komisarova. Do jednoho ministra, jednoho lékaře, do jednoho anglické-

ho misionáře a do Karenina. Všechny ty lásky, hned ochabující, hned zas

vzrůstající, jí nijak nebránily, aby pěstovala rozsáhlé a spletité dvorské

a společenské styky. Ale od té doby, co Karenina potkalo neštěstí a hraběn-

ka ho vzala pod svou zvláštní ochranu, od té doby, co si dala takovou práci

s Kareninovou domácností, aby pečovala o jeho blaho, od té doby cítila, že

všecky ostatní lásky nejsou pravé, ale že je teď opravdově zamilovaná jen

do Karenina. Cit, který teď k němu chovala, zdál se jí mocnější než všech-

ny dřívější city. Když svůj cit podrobila analýze a srovnávala jej s těmi

dřívějšími, viděla jasně, že by se nebyla zamilovala do Komisarova, kdyby

nebyl zachránil život panovníkovi, že by se nebyla zamilovala do Rističe-

-Kudžického, nebýt slovanské otázky, že však Karenina miluje pro něho sa-

mého, pro jeho nepochopenou vznešenou duši, pro jeho vysoký, jí tak milý

hlas s táhlými tóny, pro jeho znavený pohled, jeho povahu a měkké bílé ru-

ce s naběhlými žilami. Těšila se na každé setkání, a nejen to, pátrala v jeho

tváři, jaký na něho dělá dojem. Chtěla, aby se mu líbily nejen její oči, ale

i celá její osobnost. Kvůli němu teď věnovala svému zevnějšku větší péči. Při-

stihovala se při blouznění o tom, jaké by to bylo, kdyby nebyla vdaná a on

by byl svobodný. Rudla rozčilením, kdykoli vcházel do pokoje, nemohla se

ubránit obdivnému úsměvu, kdykoli jí řekl něco hezkého.

Hraběnka Lydie Ivanovna žila už několik dní ve velkém rozči-

lení. Dověděla se, že Anna a Vronskij jsou v Petrohradě. Alexej Alexandro-

vič musel být uchráněn setkání s Annou, musel být ušetřen i mučivého

vědomí, že ta hrozná žena je zde v městě a že by ji mohl každou chvíli po-

tkat.

Lydie Ivanovna vyzvídala prostřednictvím svých známých, co

hodlají dělat ti odporní lidé, jak říkala Anně a Vronskému, a snažila se

v těch dnech usměrňovat každé hnutí svého přítele, aby se s nimi ne-

mohl setkat. Mladý pobočník, přítel Vronského, který jí dodával zprávy,

74

neboť doufal, že s její pomocí získá koncesi, oznámil, že už si všecko vyřídili

a příští den odjíždějí. Lydie Ivanovna už se pomalu uklidnila, když jí bylo

nazítří dopoledne odevzdáno psaní. S hrůzou poznala písmo. Bylo to písmo

Anny Kareninové. Obálka byla z papíru tuhého jako lýčí, na podlouhlém

žlutém papíře byl velikánský monogram a celý dopis krásně voněl.

"Kdo to přinesl?"

"Zaměstnanec hotelu."

Hraběnka Lydie Ivanovna se dlouho nemohla posadit a přečíst

si dopis. Z rozčilení dostala záchvat záduchy, kterou trpěla. Když se

konečně uklidnila, přečetla si francouzský dopis:

"Paní hraběnko, křesťanské city, které naplňují Vaše srdce, mi

dodávají trestuhodné (cítím to) smělosti, abych Vám napsala. Jsem

nešťastná, že jsem odloučena od synka. Snažně Vás prosím o dovolení,

abych ho směla vidět jedinkrát před svým odjezdem. Odpusťte, že Vás ob-

těžuji. Obracím se k Vám a nikoli k Alexejovi Alexandroviči jen proto, že

nechci, aby ten velkomyslný člověk trpěl při vzpomínce na mne. Znám Váš

přátelský vztah k němu a vím, že mi porozumíte. Pošlete Serjožu ke mně

anebo mám přijít k němu domů v určitou, stanovenou hodinu, či mi dáte

vědět, kdy a kde bych ho mohla vidět mimo domov? Nepočítám se zamíta-

vou odpovědí, protože znám velkomyslnost člověka, na kterém všecko zále-

ží. Neumíte si představit, jak toužebně si přeji vidět chlapce, a proto si ani

nemůžete představit, jak Vám budu vděčná za Vaši pomoc.

Anna."

Všecko v tom dopise hraběnku Lydii Ivanovnu popudilo: ob-

sah i narážka na velkomyslnost, a zejména ten familiární - jak se jí zdá-

lo - tón.

"Vyřiď, že neodpovím," řekla hraběnka Lydie Ivanovna.

Hned nato rozevřela mapu a napsala Alexejovi Alexandroviči, že doufá, že

se s ním setká po dvanácté hodině na gratulační návštěvě u dvora.

"Musím s Vámi mluvit v důležité a smutné věci. Tam se do-

mluvíme kde. Nejlepší by to bylo u mne. Dám Vám připravit Váš čaj. Je to

nutné. On ukládá kříž, ale zároveň nám dává sílu," dodávala, aby ho du-

ševně alespoň trochu připravila.

Hraběnka Lydie Ivanovna psávala Alexejovi Alexandroviči

dvakrát až třikrát denně. Líbil se jí tento sdělovací proces, mající do sebe

cosi elegantního a tajuplného, což jí chybělo ve stycích osobních.

75

XXIV

Návštěva u dvora končila. Lidé, kteří se na odchodu potkávali,

přetřásali poslední novinku dne, totiž komu byly nově uděleny řády a kteří

významní úředníci byli přeloženi.

"Hraběnka Marie Borisovna by měla dostat ministerstvo vo-

jenství, a náčelníkem generálního štábu ať udělají kněžnu Vatkovskou,"

říkal šedovlasý stařeček v uniformě zlatě vyšívané, obrácen k urostlé, hezké

dvorní dámě, která se ho ptala na přesuny v úřadech.

,A mne pobočníkem," odpověděla dvorní dáma s úsměvem.

"Vy už jste dostala jmenování. Na ministerstvo kultu. A vaším

náměstkem bude Karenin."

"Buďte pozdraven, kníže!" pravil staroušek a stiskl příchozímu

ruku.

"Co jste to říkal o Kareninovi?" ptal se kníže.

"On a Puťatov dostali Alexandra Něvského."

"Myslel jsem, že už ho má."

"Ne. Ale tamhle ho máte," řekl starý pán a ukázal prémiova-

ným kloboukem na Karenina, který měl na sobě novou dvorskou uniformu

a novou rudou šerpu přes prsa. Zastavil se ve dveřích sálu s jedním z vliv-

ných členů státní rady. Je šťastný a spokojený jak ryba ve vodě," dodal

starý pán a zůstal stát, aby stiskl ruku sličnému komořímu atletické posta-

vy.

"Ba ne, zestárnul," pravil komoří.

"To starostmi. Teď tvoří samé projekty. Nedá tomu nešťastní-

kovi pokoj, dokud mu všecko nevyloží bod za bodem."

Jak to, že zestárnul? Slaví triumfy. Hraběnka Lydie Ivanovna

teď asi žárlí na jeho ženu."

"Ale jděte! Na hraběnku Lydii Ivanovnu nedám dopustit."

"Copak je na tom něco zlého, že je zamilovaná do Karenina?"

"A je to pravda, že je Kareninová tady?"

"Totiž ne tady v paláci, ale v Petrohradě. Včera jsem ji potkal

s Vronským na nábřeží, šli zavěšeni."

"Cest un homme qui na pas..." začal komoří, ale zarazil

se, ustoupil z cesty a uklonil se kolemjdoucí osobnosti z carské rodiny.

Takto se bez přestání mluvilo o Alexejovi Alexandroviči, odsu-

zovali ho a smáli se mu, zatímco on přepadl člena státní rady, zastoupil mu

1 Ten člověk nemá... ifranc.)

76

cestu a neustávaje ani na okamžik ve svém výkladu, aby mu nešťastník ne-

utekl, vykládal mu bod za bodem jakýsi finanční projekt.

Skoro v téže době, kdy Alexeje Alexandroviče opustila žena,

stala se mu nejtrudnější věc, jaká se může stát úředníkovi - byl mu zaražen

služební postup. Byl to hotový fakt a všichni to jasně viděli, jenom on si do-

sud neuvědomoval, že má po kariéře. Ať už to způsobila srážka se Stremo-

vem, trápení s ženou či prostě to, že dospěl k předem určené mezi, ale všem

už bylo letos jasné, že jeho úřednická dráha je u konce. Dosud zaujímal vý-

značné místo, byl členem četných komisí a výborů. Ale byl to člověk, který

se už vydal ze všech sil a od kterého se nedá nic víc očekávat. Kdykoli mlu-

vil nebo předkládal nějaký návrh, všichni ho poslouchali tak, jako by to by-

ly už dávno známé a přitom zbytečné věci.

Avšak Alexej Alexandrovič to netušil, naopak, když byl zbaven

přímé účasti na vládní činnosti, viděl teď jasněji než dříve chyby a omyly

v činnosti jiných lidí a měl za svou povinnost poukázat na prostředky k ná-

pravě. Brzo po rozchodu s ženou začal psát svou první zprávu o novém

soudnictví, jednu z těch naprosto zbytečných zpráv ze všech odvětví admi-

nistrativy.

Ani nepozoroval, jak beznadějně je na tom v úřednickém světě,

nijak se tím netrápil, naopak byl se svou činností spokojen víc než kdy jin-

dy.

,Kdo se oženil, pečuje o věci tohoto světa, jak by se líbil ženě.

Kdo ženy nemá, pečuje o to, což jest Páně, kterak by se líbil Pánu," praví

apoštol Pavel, a jelikož se Alexej Alexandrovič nyní ve všem řídil Písmem,

často si na tento citát vzpomněl. Domníval se, že od té doby, co zůstal bez

ženy, slouží svými projekty Pánu lépe než dřív.

Zjevná netrpělivost člena státní rady, který mu chtěl uniknout,

nepůsobila Alexejovi Alexandroviči žádné rozpaky. Ustal ve výkladu,

teprve když je míjela osobnost z panovnického domu, přičemž člen rady

využil příležitosti a vyklouzl mu.

Když Alexej Alexandrovič osaměl, svěsil hlavu a sbíral myšlen-

ky, potom se roztržitě ohlédl a zamířil ke dveřím, kde doufal, že potká hra-

běnku Lydii Ivanovnu.

Oni jsou všichni tak fyzicky zdatní a zdraví, pomyslil si, když

viděl mohutného komořího s rozčesanými licousy a knížete se zarudlým

krkem a sešněrovaného v uniformě, kolem nichž musel projít. Je to pravda,

že svět je samá špatnost, myslil si a ještě jednou pohlédl úkosem na lýtka ko-

mořího.

Pomalým šouravým krokem došel k těmto pánům, kteří se

o něm bavili, s obvyklým výrazem únavy i vědomí vlastní důstojnosti se jim

uklonil a očima pátral ve dveřích po hraběnce Lydii Ivanovně.

77

"A! Alexej Alexandrovič!" se zlobným zábleskem v očích řekl

starý pán, když Karenin došel až k němu a chladně pokynul hlavou. Ještě

jsem vám neblahopřál," dodal a ukázal na šerpu, kterou Karenin právě do-

stal.

"Děkuji vám," odvětil Alexej Alexandrovič. "Dnes je skutečně

nádherný den," dodal, podle svého zvyku s obzvláštním přízvukem na slově

"nádherný".

Věděl, že se mu posmívají, a také od nich nečekal nic než ne-

vraživost. Byl už na to zvyklý.

Zahlédl ve dveřích žlutá ramena hraběnky Lydie Ivanovny,

vzedmutá nad šněrovačkou, a její krásné, zádumčivé, volající oči. Odhalil

v úsměvu dosud zdravé, bílé zuby a šel k ní.

Lydii Ivanovně dala toaleta mnoho práce, jako vůbec všechny

její toalety v poslední době. Dnes měla její toaleta účel zcela opačný, než ja-

ký hraběnka sledovala před třiceti lety. Tenkrát se chtěla nějak okrášlit,

a to čím více, tím lépe. Nyní naopak byla z povinnosti vyparáděna způso-

bem tak málo vhodným pro její věk a postavu, že pečovala jen o to, aby

rozpor mezi touto parádou a jejím zevnějškem nebyl příliš strašný. A pokud

šlo o Alexeje Alexandroviče, dařilo sejí to a zdála se mu půvabná. Byla mu

jediným ostrovem, kde nalézal nejen sympatie, ale i lásku, ostrovem upro-

střed moře nepřátelství a výsměchu, kterým byl obklopen.

Když teď procházel špalírem výsměšných pohledů, nebylo di-

vu, že se upíná k jejímu zamilovanému pohledu jak rostlina k světlu.

"Blahopřeji," pravila, očima ukazujíc na šerpu.

Potlačil spokojený úsměv, přivřel oči a pokrčil rameny, jako by

chtěl říci, že něco takového ho nemůže těšit. Hraběnka Lydie Ivanovna

dobře věděla, že je to jedno z jeho největších potěšení, i když se k tomu ni-

kdy nepřizná.

"Co náš andílek?" otázala se. Mínila Serjožu.

"Nemohu tvrdit, že bych s ním byl docela spokojen," řekl Ale-

xej Alexandrovič, povytáhl obočí a otevřel oči. "Ani Sitnikov s ním není

spokojen. (Sitnikov byl pedagog, jemuž byla svěřena Serjožova společenská

výchova.) Jak už jsem vám říkal, chová se jaksi chladně ke všem hlavním

otázkám, které by měly citově působit na každého člověka a na každé dí-

tě," jal se Alexej Alexandrovič vykládat svůj názor na jedinou věc, která ho

kromě úřadu ještě zajímala, na synovu výchovu.

Když se Alexej Alexandrovič za pomoci Lydie Ivanovny opět

vrátil k životu a k činnosti, považoval za svou povinnost věnovat se výchově

syna, kterého teď měl na starosti. Jelikož se předtím nikdy nezabýval vý-

chovnými problémy, věnoval jistý čas studiu teorie. Přečetl si několik knih

z antropologie, pedagogiky a didaktiky, sestavil si program výchovy,

78

a když povolal nejlepšího petrohradského pedagoga, který měl syna vést,

přikročil k věci. A ta věc ho stále zajímala.

"Dobře, ale jeho srdce? Poznávám v něm srdce otcovo, a s ta-

kovým srdcem nemůže být dítě špatné," pravila hraběnka Lydie Ivanovna

v extázi.

"Ano, snad... Co se mne týče, konám svou povinnost. Víc ne-

mohu udělat."

"Přijdete ke mně," řekla hraběnka Lydie Ivanovna po krátké

pomlce, "musíme si promluvit o smutné věci. Nevím, co bych za to dala,

kdybych vás mohla ušetřit jistých vzpomínek, ale jiní lidé mají jiný názor.

Dostala jsem psaní od ní. Ona je tady, v Petrohradě."

Alexej Alexandrovič se zachvěl při zmínce o ženě, ale vzápětí se

mu rozhostila v obličeji mrtvá strnulost, která vyjadřovala naprostou bez-

radnost. "Očekával jsem to," řekl.

Hraběnka Lydie Ivanovna na něho s nadšením pohlédla a do

očí jí vstoupily slzy obdivu nad velikostí jeho duše.

XXV

Když Alexej Alexandrovič vstoupil do malého, útulného salón-

ku hraběnky Lydie Ivanovny, plného starožitného porcelánu a podobizen,

paní domu tu ještě nebyla. Převlékala se.

Na kulatém stole byl prostřen ubrus a stála na něm čínská čajo-

vá souprava a stříbrná konvice s lihovým vařičem. Alexej Alexandrovič

přelétl roztržitým pohledem nesčetné známé podobizny zdobící salónek,

sedl si ke stolu a rozevřel evangelium, které tu leželo. Vyrušil ho šelest hra-

běnčiných hedvábných šatů.

"Tak, teď si hezky v klidu sedneme," řekla hraběnka Lydie Iva-

novna a s rozechvělým úsměvem se kvapně prodírala mezi stolem a pohov-

kou, "a popovídáme si při našem čaji."

Po několika úvodních slovech hraběnka těžce oddychujíc

s uzarděním podala Alexejovi Alexandroviči psaní, které jí bylo doručeno.

Když si je přečetl, dlouho mlčel.

"Nemyslím, že bych měl právo jí odříci," namítl nesměle a po-

zvedl zrak.

"Příteli! Vy na nikom nevidíte nic špatného!"

"Naopak, shledávám, že všecko je špatnost. Ale bylo by to

spravedlivé?"

79

Bylo na něm vidět, jak tápe v nejistotě, jak hledá radu a po-

mocnou ruku ve věci, které nerozumí.

"Ne," přerušila ho hraběnka. "Všecko má své meze. Chápala

bych nemravnost," pravila ne zcela upřímně, neboť nikdy nemohla pocho-

pit, co vede ženy k nemravnosti, "ale nechápu krutost, a vůči komu? Vůči

vám! Jak se může zdržovat ve městě, v kterém bydlíte vy? Ne, člověk se vě-

ru musí učit celý život. A já se učím poznávat vaši mravní výši a její níz-

kost."

"Ale kdo po ní hodí kamenem?" ozval se Alexej Alexandrovič,

zřejmě spokojen ve své roli. "Vše jsem odpustil, a tudíž ji nesmím připravit

o to, co jí diktuje láska, láska k synovi..."

"Ale je to láska, příteli? Myslí to upřímně? Řekněme, že jste

odpustil, že odpouštíte... Ale máme právo působit na duši toho andílka?

Pokládá ji za nebožku. Modlí se za ni a prosí Pánaboha, aby jí odpustil

hříchy... A tak je to lepší. Co by si teď myslil?"

"Na to jsem nepomyslil," řekl Alexej Alexandrovič. Patrně

souhlasil.

:,2==cpr

Hraběnka Lydie Ivanovna si zastřela tvář a odmlčela se. Mod-

lila se.

,Ptáte-li se mě na radu," začala, když se pomodlila a odhalila

tvář, "tedy vám radím, abyste to nedělal. Nevidím snad, jak trpíte, jak to

zjitřilo vaše rány? Dejme tomu, že jako vždycky zapomínáte na sebe. Ale

k čemu to může vést? Vy budete znova trpět, dítě se má trápit? Jestliže v ní

zbylo aspoň trochu lidskosti, sama si to nesmí přát. Ne, říkám vám bez vá-

hání, že vám to neradím, a jestli mi dovolíte, napíšu jí."

Nakonec Alexej Alexandrovič svolil a hraběnka Lydie Ivanov-

na napsala francouzský dopis.

"Milostivá paní,

vzpomínka na Vás by mohla u Vašeho syna vést k otázkám, na

které nelze odpovědět, aniž by dětská duše byla poznamenána duchem od-

souzení toho, co mu má být svaté, a tudíž Vás prosím, abyste zamítavou

odpověď Vašeho pana manžela pochopila v duchu křesťanské lásky. Prosím

Všemohoucího, aby Vám byl milostiv.

Hraběnka Lydie."

Psaní dosáhlo tajného účelu, jejž hraběnka Lydie Ivanovna ta-

jila sama před sebou. Urazilo Annu do hloubi duše.

Když se Alexej Alexandrovič vrátil od Lydie Ivanovny domů,

nemohl se toho dne věnovat svému obvyklému zaměstnání ani dojít dušev-

ního klidu věřícího, spaseného člověka, jaký pociťoval předtím.

Vzpomínka na ženu, jež se na něm tolik provinila a vedle níž

byl takovým světcem, jak mu pravdivě říkala hraběnka Lydie Ivanovna, ta

vzpomínka by ho neměla rozrušovat. Ale neměl klid. Četl knihu, ale nevní-

mal, co čte, nedokázal zapudit mučivé vzpomínky na svůj vztah k ženě, na

chyby, kterých se vůči ní dopustil, jak se dnes domníval. Vzpomínka na to,

jak při návratu z dostihů přijal její doznání k nevěře (zejména to, že od ní

žádal jen zachování vnějších forem slušnosti, a nevyzval soka na souboj), ta

vzpomínka v něm budila mučivé výčitky svědomí. Soužila ho i vzpomínka

na dopis, který jí napsal, zvlášť když pomyslil na své odpuštění, tak zbyteč-

né, i na svou péči o cizí dítě, cítil palčivý stud a lítost.

A stejný pocit studu a lítosti teď prožíval, když si v duchu roze-

bíral jejich společnou minulost a vzpomínal, jak neobratnými slovy

ji po dlouhém váhání požádal o ruku.

"Ale v čem je vlastně má chyba?" říkal si. A ta otázka v něm

vždy vyvolávala otázku další - zda jinak cítí, jinak milují, jinak se žení ti

81

jiní lidé, ti Vronští, Oblonští... ti komoří s tlustými lýtky. A tu se mu vyba-

voval celý šik těch svěžích, zdatných, sebejistých lidí, kteří mimoděk vždy

a všude budí zvědavost a pozornost. Odháněl ty myšlenky, hleděl se ujistit,

že nežije pro vezdejší pomíjivý život, nýbrž pro život věčný, že v jeho duši

přebývá pokoj a láska. Ale že se v tom pomíjivém nicotném životě do-

pustil - jak si myslil - některých nicotných omylů, to ho tak trýznilo,

jako by ani nebylo věčné spásy, v kterou věřil. Pokušení však netrvalo dlouho

a záhy se Alexejovi Alexandroviči v duši opět rozhostil vznešený klid,

takže mohl zapomínat, nač nechtěl vzpomínat.

XXVI

"Tak co, Kapitonyči?" řekl Serjoža, když se den před svými

narozeninami vrátil zčervenalý a veselý z procházky a podával svůj nabíra-

ný kabátek velikánskému starému vrátnému, který se na malého človíčka

shovívavě usmíval. "Byl tu dnes ten obvázaný úředník? Přijal ho

tatínek?"

"Ano. Jak odešel pan přednosta, hned jsem ho ohlásil," řekl

vrátný a vesele mrkl na Serjožu. "Račte prosím, sundám vám kabátek."

"Serjožo!" ozval se slovanský vychovatel, který se zastavil ve

dveřích, vedoucích do vnitřních pokojů. "Svlékněte se sám."

Ale Serjoža, ačkoli slyšel vychovatelův slabý hlas, nedbal napo-

menutí. Držel se vrátného za opasek a díval se mu do očí.

"A udělal mu tatínek, co po něm chtěl?"

Vrátný přikývl.

Obvázaný úředník, který byl už sedmkrát za Alexejem Ale-

xandrovičem s jakousi žádostí, zajímal jak Serjožu, tak vrátného. Serjoža

ho jednou zahlédl v předsíni a slyšel, jak dojemně prosí vrátného, aby ho

ohlásil. Říkal, že umře i s dětmi hlady.

Když Serjoža potkal úředníka v předsíni podruhé, začal se

o něho zajímat.

"A měl radost?" vyptával se.

"Bodejť ne! Divže neskákal, když odcházel."

"A nepřinesli něco?" po chvilce mlčení se ptal Serjoža.

"Víte, mladý pane," řekl vrátný šeptem, potřásaje hlavou, "je

tu něco od paní hraběnky."

Serjoža rázem pochopil, že vrátný mluví o dárku od hraběnky

Lydie Ivanovny, který mu poslala k narozeninám.

82

"Co to povídáš? A kde?"

"Korněj to odnesl k panu otci. Jistě to bude něco hezkého!"

Jak je to velké? Asi takhle?"

"Kapánek větší, ale bude to pěkná věc."

"Není to knížka?"

"Ba ne, spíš něco na hraní. Už běžte, Vasilij Lukič vás volá,"

řekl vrátný, když zaslechl, jak se blíží vychovatelovy kroky. Jemně odstra-

nil ze svého opasku ručku, vězící v rukavici jen dopola stažené, zamrkal na

Serjožu a pokynem hlavy ukázal na Lukiče.

"Už jdu, Vasiliji Lukiči!" odpověděl Serjoža s veselým, lásky-

plným úsměvem, kterým vždy odzbrojil svědomitého Vasilije Lukiče.

Serjoža měl tak veselou náladu, odevšad se na něho usmívalo

tolik štěstí, že se musel svému příteli vrátnému svěřit také s radostnou udá-

lostí v rodině, o které se dověděl na procházce v Letním sadu od neteře hra-

běnky Lydie Ivanovny. Ta radost mu připadala zvlášť důležitá, poněvadž

současně potkala radost i úředníka, zatímco on sám se těšil, že dostane

83

hračky. Serjožovi se zdálo, že je dnes takový d n, kdy všichni musí mít ra-

dost a být veselí.

"Víš, že tatínek dostal Alexandra Něvského?"

Jakpak ne! Už tu byli gratulanti."

"A má radost?"

"Kdopak by neměl radost z carovy přízně! Však si to pan otec

jistě zasloužil," řekl vrátný přísně a vážně.

Serjoža se zamyslil a pozorně hleděl vrátnému do obličeje, kte-

rý znal do nejmenších podrobností, zvláště vyčnělou bradu mezi šedivými

licousy, kterou neviděl nikdo.kromě Serjoži, protože se na něho vždycky dí-

val zdola.

"No, a co tvoje dcera, už za tebou dlouho nebyla?"

Dcera vrátného byla baletka.

"Kdypak by chodila ve všední den po návštěvách? Ony taky

mají svoje učení. A vy máte taky učení, mladý pane, už jděte."

Když Serjoža přišel do učebny, místo aby si sedl k úkolům, po-

věděl učiteli svou domněnku, že to, co přinesli, je asi mašinka. "Co myslíte?"

zeptal se.

Ale Vasilij Lukič myslil jen na to, že Serjoža se musí učit mluv-

nici, protože ve dvě hodiny přijde učitel.

"Ne, jenom mi řekněte, Vasiliji Lukiči," náhle se zeptal Serjo-

ža, když už seděl za pracovním stolkem s knihou v ruce, "co je víc než Ale-

xandr Něvskij. Víte, že tatínek dostal Alexandra Něvského?"

Vasilij Lukič odpověděl, že víc než Alexandr Něvskij je Vladi-

mír.

"A ještě víc?"

"Nejvyšší je Řád svatého Ondřeje Prvně povolaného."

"A ještě vyšší než Ondřej?"

"Nevím."

"Tak vy to taky nevíte?" Serjoža se opřel lokty o stůl a zahlou-

bal se do svých myšlenek.

Byly to myšlenky velice spletité a rozmanité. Uvažoval o tom,

jak otec najednou dostane i Vladimíra a Ondřeje a bude pak při hodině

mnohem hodnější, a jak on sám, až bude velký, dostane všecky řády i ten,

co bude vyšší než Ondřej, až si ho lidé vymyslí. Sotva ho vynaleznou, on si

ho zaslouží. Vynaleznou ještě vyšší, a on si ho hned zaslouží.

V takových úvahách mu uběhl čas, a když učitel přišel, nebyl

úkol o příslovečném určení místa, času a způsobu hotov a učitel byl nejen

nespokojen, ale byl přímo roztrpčen. Serjožu to dojalo. Necítil se vinen, že

se nenaučil úloze, při nejlepší snaze to nedokázal, dokud mu učitel vyklá-

dal, věřil a docela dobře rozuměl, ale jakmile zůstal sám, zanic si nemohl

84

vzpomenout a pochopit, že krátké a tak srozumitelné slůvko dobře je

příslovečné určení způsobu. Ale přece mu bylo líto, že učitele zarmoutil,

a chtěl ho nějak potěšit.

Zvolil k tomu okamžik, kdy učitel hleděl do knihy.

"Michaile Ivanyči, kdy máte svátek?" zeptal se náhle.

"Měl byste raději myslit na svou práci, svátek nemá pro tvora

rozumného nižádný význam. Je to stejný den jako všecky ostatní, kdy mu-

síme pracovat."

Serjoža pozorně pohlédl na učitele, na jeho řídké vousy, na

brýle, které se mu svezly pod vytlačenou rýhu na nose, a zamyslil se tak, že

už neslyšel nic, co mu učitel vysvětloval. Chápal, že si učitel nemyslí doo-

pravdy, co říká, vycítil to z tónu, jakým to bylo řečeno. Ale proč se všichni

smluvili, že to budou vykládat pořád stejně, a pořád samé nudné a zbyteč-

né věci? Proč ho pan učitel od sebe odstrkuje, proč ho nemá rád? Tak se

v duchu smutně tázal a nemohl najít odpověď.

XXVII

Po hodině mluvnice následovala hodina s otcem. Než otec při-

šel, sedl si Serjoža ke stolu, hrál si s nožíkem a přemýšlel. Oblíbeným Serjo-

žovým zaměstnáním bylo hledat při procházkách matku. Nevěřil ve smrt

vůbec a zvláště ne v její smrt, ačkoli mu to Lydie Ivanovna řekla a otec to

potvrdil, takže i potom, co mu bylo řečeno, že matka zemřela, vždycky po

ní při procházkách pátral. Každá statnější, půvabná paní s tmavými vlasy

byla jeho matka. K_dykoli spatřil takovou dámu, zaplavila mu srdce taková

něha, až se zalykal a do očí se mu draly slzy. A užuž čekal, že dáma přijde

k němu a odhrne si závoj. Uvidí jí do obličeje, dáma se usměje, obejme ho,

Serjoža ucítí její vůni, ucítí její něžnou ruku a rozpláče se štěstím, jako když

si jí jednou večer lehl k nohám, ona ho lechtala, a on se smál a kousal ji do

bílé ruky plné prstenů. Když se pak od chůvy náhodou dověděl, že matka

nezemřela, a otec a Lydie Ivanovna mu vysvětlili, že zemřela pro něho, po-

něvadž není hodná (tomu už teprve nemohl věřit, protože ji měl rád), stej-

ně po ní pátral a čekal na ni. Dnes byla v Letním sadu jedna dáma ve fialo-

vém závoji, kterou se zatajeným dechem sledoval, když se blížila po pěšince

k nim. Doufal, že je to ona. Dáma nedošla až k nim a někam zmizela. Dnes

pociťoval Serjoža prudší nával lásky než kdy jindy, a jak teď čekal na otce,

díval se rozzářenýma očima před sebe a myslil na ni, až v zasnění pořezal

nožíkem celý okraj stolu.

85

"Tatínek už jde!" vyrušil ho Vasilij Lukič ze zadumání.

Serjoža vyskočil, šel otci políbit ruku a pozorně se na něho zadí-

val, jestli najde v jeho tváři známky radosti nad Alexandrem Něvským.

Jak ses měl na procházce?" prohodil Karenin, sedl si do svého

křesla, přitáhl si knihu Starého zákona a otevřel ji. Přestože Serjožovi často-

krát vštěpoval, že každý křesťan má důkladně znát biblickou dějepravu,

sám při Starém zákonu zhusta nahlížel do knihy, a Serjožovi to neušlo.

"Dobře, tatínku, bylo tam moc veselo," řekl Serjoža. Posadil se

bokem na židli a houpal se na ní, což měl zakázáno. "Potkal jsem tam Ná-

denku (Nádenka byla neteř Lydie Ivanovny a byla u ní na vychování).

Říkala, že jste dostal novou hvězdičku. Máte radost, tatínku?"

"Za prvé se nehoupej, prosím tě," řekl Alexej Alexandrovič. "A

za druhé nejde o vyznamenání, ale o vykonanou práci. A přál bych si, abys

to pochopil. Kdybys pracoval, učil se proto, abys dostal odměnu, bude ti

práce připadat těžká. Ale když člověk pracuje (Alexej Alexandrovič vzpo-

mínal, jak se dnes dopoledne posiloval vědomím povinnosti při nudné prá-

ci, záležející v podepsání sto osmnácti listin) s láskou, bude ti sama práce

odměnou."

Serjožovy oči zářící něhou pohasly a sklopily se pod otcovým

pohledem. Byl to onen dávno známý tón, kterým s ním otec vždy jednal,

a Serjoža se mu už dovedl obratně přizpůsobit. Otec s ním vždy mluvil -

tak to Serjoža cítil - jako by oslovoval nějakého pomyslného chlapce,

jednoho z těch, o jakých se vypráví v knížkách, ale docela jiného než Ser-

joža. A Serjoža se před otcem vždycky snažil ze sebe dělat takového čítan-

kového chlapečka.

"Doufám, že to chápeš?" řekl otec.

"Ano, tatínku," odpověděl Serjoža, aby vypadal jako otcův

vybájený chlapec.

Na dnešek měl Serjoža za úkol naučit se zpaměti několika ver-

šům z evangelia a zopakovat si začátek Starého zákona. Verše z evangelia

uměl slušně, ale když je odříkával, zadíval se otci na čelo, které se u spánků

tak ostře zahýbalo, takže se spletl a slovo z konce jednoho verše dal na za-

čátek druhého. Alexej Alexandrovič ovšem viděl, že Serjoža nerozumí to-

mu, co říká, a to ho rozčililo.

Zamračil se a začal vysvětlovat, co Serjoža už mnohokrát slyšel

a nikdy si nemohl zapamatovat, poněvadž tomu až moc dobře rozuměl -

asi tak, jako že "dobře" je příslovečné určení způsobu. Serjoža se ustrašeně díval na otce a myslil jen na jednu věc: neporučí mu otec, aby opakoval po

něm, jak to někdy dělával? To pomyšlení nahánělo Serjožovi takovou hrů-

zu, že už nechápal dočista nic. Ale otec ho nenechal opakovat a přešel

k úloze ze Starého zákona. Serjoža pěkně vyprávěl jednotlivé události, ale

86

když měl odpovídat na otázky, co ty které události symbolizují, nic neuměl,

ačkoli byl kvůli této úloze už jednou potrestán. A když měl něco říci o sta-

rozákonních patriarších, nedostal už ze sebe ani slovo a ošíval se, řezal do

stolu a houpal se na židli. Neznal nikoho než Enocha, který přišel zaživa do

nebe. Předtím si pamatoval jména, ale teď je docela zapomněl, zvlášť proto,

že Enoch mu byl z celého Starého zákona nejmilejší a k jeho nanebevzetí

zaživa se pojil v Serjožově hlavě celý dlouhý sled myšlenek, do kterých se teď

zabral, zatímco strnule zíral na otcův řetízek u hodinek a na nedopnutý

knoflík u vesty.

Ve smrt, o které mu tak často vykládali, Serjoža vůbec nevěřil.

Nevěřil, že by milovaní lidé mohli zemřít, a především nevěřil, že také on

jednou zemře. Bylo to naprosto nemožné a nepochopitelné. Ale slyšel, že

všichni jednou zemřou. Vyptával se i lidí, kterým věřil, a ti mu to potvrdili.

I chůva to říkala, byť nerada. Ale Enoch neumřel, tedy neumírají všichni.

A proč by si každý nemohl získat stejné zásluhy před Bohem a přijít zaživa

do nebe? Oškliví lidé, to jest ti, které Serjoža nemá rád - ti mohou umřít,

ale hodní mohou být všichni jako Enoch.

"Tak kteří to byli patriarchové?"

"Enoch, Enos."

"To už jsi říkal. Je to zlé, Serjožo, velice zlé. Když se nesnažíš

poznat, co je pro křesťana nejvýš potřebné," řekl otec vstávaje,-"co tě vlastně může zajímat? Jsem s tebou nespokojen, a Petr Ignaťjič (to byl hlavní

pedagog) také. Musím tě potrestat."

Oba, otec i pedagog, byli s hochem nespokojeni. Opravdu se

učil tuze špatně. Ale naprosto se nedalo říci, že by byl bez nadání. Byl na-

opak mnohem schopnější než hoši, které mu pedagog dával za vzor. Otec

myslil, že se nechce učit tomu, čemu ho vyučují. Ve skutečnosti se tomu

učit nemohl. Nemohl proto, že jeho srdce mělo požadavky pro něho zá-

važnější než ty, jež uplatňoval otec a pedagog. Ty požadavky si navzájem

odporovaly, a Serjoža se doslova potýkal se svými vychovateli.

Bylo mu devět roků, byl dítě. Ale své srdce znal a zakládal si na

něm, střežil je jako oko v hlavě a bez klíče lásky do něho nikoho nevpustil.

Vychovatelé si stěžovali, že se nechce učit, ale on přitom celou duší prahl

po vědění. A učil se od Kapitonyče, od chůvy, od Nádenky, od Vasilije Lu-

kiče, a nikoli od učitelů. Voda, kterou otec a pedagog chtěli hnát na svůj

mlýn, už dávno prosákla a poháněla kola jinde.

Otec potrestal Serjožu tím, že ho nepustil k Nádence, neteři

Lydie Ivanovny. Ale trest byl nakonec pro Serjožu štěstím. Vasilij Lukič

měl dobrou náladu a ukázal mu, jak se dělají větrníky. Celý večer uplynul

v práci a představách, jak by se dal vyrobit takový větrník, aby se na něm

člověk mohl točit: chytili byste se rukama lopatek nebo byste se přivázali,

87

a už byste se točili. Na matku Serjoža nemyslil celý večer, ale když si lehl do

postýlky, náhle si na ni vzpomněl a vlastními nehledanými slovy se pomod-

lil, aby se zítra, na jeho narozeniny, přestala skrývat a přišla za ním.

"Vasiliji Lukiči, že nevíte, za co jsem se pomodlil navíc?"

"Aby vám šlo učení?"

"Ne."

"Abyste dostal hračky?"

"Ne. Neuhádnete. Je to báječné, aleje to tajemství! Až se mi to

vyplní, povím vám. Neuhodl jste?"

"Ne, to neuhodnu. Dám se poddat," řekl Vasilij Lukič a usmál

se, což se mu zřídka stávalo. "Tak si hezky lehněte, už zhasnu."

"Ale já vidím bez světla ještě líp, co vidím a zač jsem se modlil.

Hele, už bych se málem podřekl!" vesele se zasmál Serjoža.

Když byla odnesena svíce, Serjoža slyšel a cítil vedle sebe mat-

ku. Stála nad ním a laskala ho milujícím pohledem. Ale pak se objevily

větrníky, nožík, všecko se smíchalo dohromady, a Serjoža usnul.

XXVIII

Po příjezdu do Petrohradu se Vronskij a Anna ubytovali v jed-

nom z nejlepších hotelů. Vronskij zvlášť, v dolním poschodí, Anna s dítě-

tem, kojnou a služebnou nahoře ve velkém čtyřpokojovém apartmá.

Hned první den se Vronskij rozjel k bratrovi. Nalezl tam mat-

ku, která si přijela z Moskvy něco vyřídit. Matka i švagrová ho přivítaly ja-

ko vždy. Vyptávaly se ho, jak se měl v cizině, hovořily o společných zná-

mých, ale ani slovem se nezmínily o jeho poměru. Avšak bratr přijel nazítří

ráno k Vronskému a sám se ho na Annu zeptal. Alexej Vronskij mu přímo

prohlásil, že se na svůj poměr s Kareninovou dívá jako na manželství, dou-

fá, že dosáhnou rozvodu, a pak se s ní ožení, a než se tak stane, považuje

ji za svou pravoplatnou manželku, žádal bratra, aby to vyřídil matce a své

ženě.

Jestli to neschvaluje společnost, to je mi jedno," řekl Vronskij,

"ale chtějí-lí moji příbuzní udržet se mnou příbuzenské vztahy, musí mít

stejný vztah k mé ženě."

Starší bratr, ačkoli měl názory mladšího bratra vždy v úctě,

dost dobře nevěděl, zda má či nemá pravdu, dokud celou věc nerozhodla

společnost. Ale osobně proti tomu nic nenamítal a šel s Alexejem k Anně.

Jako přede všemi, i před bratrem Vronskij Anně vykal a jednal

88

s nijako s dobrou známou, ale přitom se rozumělo, že bratr ví o jejich po-

měru, a mluvilo se o tom, že Anna pojede k Vronskému na statek.

Přes svou společenskou zkušenost upadl Vronskij ve svém no-

vém postavení do zvláštního omylu. Zdálo by se, že by si měl uvědomit, že

jemu i Anně jsou vyšší kruhy uzavřeny, ale teď se mu v hlavě rodily jakési

mlhavé představy, že něco takového se dělo jen za starých časů, že však ny-

ní, v době rychlého pokroku (aniž sám pozoroval, byl teď zastáncem každé-

ho pokroku), se názory společnosti změnily a že otázka, zda budou či nebu-

dou přijati ve společnosti, zůstává otevřená. Společnost u dvora -

přemýšlel - ji ovšem nepřijme, ale dobří známí mohou a musí vše nále-

žitě pochopit.

Můžete prosedět několik hodin se zkříženýma nohama stále

v jedné poloze, víte-li, že vám nic nezabrání, abyste polohu změnili. Ale

když člověk ví, že sedět takto se zkříženýma nohama musí, pak dostane kře-

če, nohy se mu budou škubat a natahovat se tam, kam by je chtěl dát. Tak

se vedlo i Vronskému, pokud šlo o vyšší společnost. Ačkoli vskrytu duše vě-

děl, že společnost je pro ně uzavřena, zkoušel, zda se teď nezmění a nepřijme

je. Záhy však zpozoroval, že společnost je sice otevřena pro něho osobně, že

však je uzavřena pro Annu. Bylo to jako při hře na kočku a myš. Ruce, kte-

ré se zdvihly před ním, rázem klesaly dolů před Annou.

Jedna z prvních dam petrohradské smetánky, s kterými se

Vronskij setkal, byla jeho sestřenka Betsy.

"Konečně!" uvítala ho radostně. "A co Anna? To mám radost!

Kde bydlíte? Dovedu si představit, jak vám po takovém kouzelném cesto-

vání musí náš Petrohrad připadat hrozný. Dovedu si představit vaše líbán-

ky v Římě. Co je s rozvodem? Už to máte odbyté?"

Vronskij postřehl, že Betsino nadšení ochladlo, jakmile se dově-

děla, že rozvod ještě nebyl proveden.

"Lidé po mně hodí kamenem, to vím," řekla, "ale přijdu za

Annou. Ano, jistě přijdu. Zdržíte se tu dlouho?"

A vskutku ještě téhož dne přišla. Ale její tón byl docela jiný než

kdysi. Patrně si zakládala na své odvaze a přála si, aby Anna ocenila její

věrné přátelství. Zdržela se sotva deset minut, bavíc se o společenských no-

vinkách, a na odchodu utrousila:

"Neřekla jste mi, kdy se rozvádíte. Já jsem řekněme hodila

všecko za hlavu, ale ti upjatci do vás budou pražit, dokud se nevezmete.

A to je dnes tak jednoduché. Qa se fait.1 Tedy v pátek odjíždíte? Skoda, že

už se neuvidíme."

1 To se dá zařídit, (franc.)

89

Z Betsina tónu by Vronskij býval měl pochopit, čeho se může

od společnosti nadít. Ale ještě učinil pokus ve vlastní rodině. Na matku ne-

spoléhal. Věděl, že matka, tak nadšená Annou v prvních dobách známosti,

byla k ní teď neúprosná, poněvadž syn si kvůli ní zničil kariéru. Ale skládal

velké naděje do bratrovy ženy Varji. Myslil, že Varja nehodí po Anně ka-

menem, ale prostě a rozhodně pojede k ní a pozve ji.

Hned druhý den po příjezdu jel Vronskij k Varje, a protože ji

nalezl samotnou, rovnou vyslovil své přání.

"Ty víš, Alexeji," začala když ho vyslechla, "jak tě mám ráda

a jak jsem ochotna pro tebe všecko udělat. Ale mlčela jsem, protože jsem

věděla, že ani tobě, ani Anně Arkadjevně nemohu prospět," řekla, při čemž

zvlášť pečlivě vyslovila jméno "Anna Arkadjevna". "Nemysli, prosím tě, že ji chci odsuzovat. To nikdy. Možná že bych na jejím místě jednala stejně.

Nezabývám se a ani se nemohu zabývat podrobnostmi," pokračovala

a nesměle se mu dívala do zasmušilé tváře. "Ale musíme nazývat věci pra-

vým jménem. Chceš, abych jela k ní, zvala ji k nám a tím ji rehabilitovala

ve společnosti. Ale pochop, že to nemohu udělat. Mám dorůstající dcery

a musím vést společenský život kvůli muži. Dobře, šla bych k Anně Arkad-

jevně. Ona by pochopila, že ji nemohu zvát anebo to musím udělat tak,

aby se nesetkala s lidmi, kteří na věc pohlížejí jinak. Vždyť to by ji urazilo.

Nemohu ji pozvednout..."

"Ale já nemyslím, že by byla klesla hlouběji než sta a sta žen,

které k vám smějí!" přerušil ji Vronskij. Ještě víc se zasmušil a vstal už

mlčky. Poznal, že švagrová své rozhodnutí nezmění.

"Alexeji! Nehněvej se na mne. Chápej, prosím tě, že za to ne-

mohu," řekla Varja a dívala se na něho s nesmělým úsměvem.

"Nehněvám se na tebe," odpověděl stále tak chmurně, "ale

mrzí mě to dvojnásob. Mrzí mě ještě, že tím zaniká naše přátelství. Dejme

tomu, že nezaniká, ale je narušeno. Chápeš, že ani já nemohu jinak."

A s těmi slovy odešel.

Vronskij pochopil, že další pokusy jsou marné, že musí strávit

v Petrohradě těch několik dní jako někde v cizím městě a vyhýbat se jakým-

koli stykům s dřívější společností, aby nebyli vystaveni nepříjemnostem

a urážkám, které mu byly takovou mukou. K největším nepříjemnostem

v Petrohradě patřilo, že Karenin a jeho jméno bylo snad všude. Nedalo se

o ničem mluvit, aby se řeč nestočila na Karenina, nedalo se nikam jet, aby

ho nepotkali. Tak se aspoň zdálo Vronskému. Když má někdo bolavý prst,

také se mu pořád zdá, že jako z udělání musí o všecko zavadit právě tím bo-

lavým prstem.

Pobyt v Petrohradě se zdál Vronskému o to tíživější,

že celou tu dobu pozoroval u Anny jakousi nezvyklou náladu, v které se ne-

90

vyznal. Někdy se k němu chovala milostně, jindy zas byla chladná, popud-

livá a nevyzpytatelná. Něco ji trápilo, něco mu tajila a zdánlivě nevnímala

všechny ty urážky, které mu otravovaly život a pro ni, při jejím

jemném postřehu, musely být ještě větší trýzní.

XXIX

Když se Anna vracela do Ruska, pomýšlela také na shledání se

synkem. Od toho dne, co odjela z Itálie, myšlenka na to shledání ji neustále

rozechvívala. A čím víc se blížila k Petrohradu, tím se jí zdálo radostnější

a významnější. Ani si nekladla otázku, jak to zařídí. Myslila, že je přirozené

a jednoduché uvidět syna, když bude v témž městě jako on, ale když přijela

do Petrohradu, tu si jasně uvědomila své nynější společenské postavení

a pochopila, že shledání je těžko uskutečnitelné.

Byla v Petrohradě už dva dny. Myšlenka na syna ji neopouštěla

ani na okamžik, ale ještě ho neviděla. Cítila, že nemá právo jet rovnou

k němu domů, kde by se mohla setkat s Alexejem Alexandrovičem. Mohlo

se stát, že by ji nevpustili a dostalo by se jí urážky. Aby snad psala muži

a nějak s ním vyjednávala? Už pouhé pomyšlení jí působilo muka. Vždyť

mohla být klidná, jen když nemyslila na muže. Zjistit si, kdy a kam chodí

syn na procházku, a tam se s ním setkat, jí bylo málo. Tolik se na shledání

těšila, měla mu toho tolik co říci, tak ráda by ho objala a zulíbala. Serjožo-

va stará chůva by jí jistě pomohla a poradila. Jenže už v domě Alexeje Ale-

xandroviče nebydlila. V té nejistotě a pátrání po chůvě uplynuly

dva dni.

Když se Anna dověděla, že hraběnka Lydie Ivanovna se hodně

stýká s Alexejem Alexandrovičem, odhodlala se třetího dne k dopisu, který

ji stál velké přemáhání. Úmyslně v něm podotýkala, že její schůzka se sy-

nem záleží na manželově velkomyslném svolení. Věděla, bude-li psaní

předloženo manželovi, že se nevzdá své úlohy velkomyslného člověka,

a proto jí neodepře.

Zřízenec, kterého poslala s dopisem, jí přinesl odpověď tak kru-

tou, jaké se nenadálá: její dopis měl zůstat bez odpovědi. Nikdy nezažila ta-

kové ponížení jako ve chvíli, kdy si zavolala zřízence a vyslechla podrobné

líčení, jak čekal a jak mu potom hraběnka řekla: "Vyřiď, že neodpovím."

Annu to pokořilo, urazilo, ale viděla, že ze svého stanoviska má hraběnka

pravdu. Její žal byl o to větší, že s ním byla sama. Vronskému se nemohla

ani nechtěla svěřit. Byl sice hlavní příčinou jejího neštěstí, ale věděla, že na

její shledání se synkem bude pohlížet jako na věc zcela bezvýznamnou. Vě-

91

děla, že Vronskij nikdy nebude s to pochopit její utrpení v celé hloubce. Vě-

děla, že za jeho chladný tón, zmíní-li se o tom, pojme k němu nenávist.

A toho se bála ze všeho nejvíc, a proto před ním tajila vše, co se týkalo

syna.

Strávila celý den doma a uvažovala, jak by se mohla setkat se

synkem, až se rozhodla, že napíše muži. Už si v duchu sestavovala dopis,

když jí bylo doručeno psaní od Lydie Ivanovny. Hraběnčino mlčení ji při-

mělo k pokoře a smíření, avšak dopis a vše, co četla mezi řádky, ji tak po-

dráždilo, ta zloba ve srovnání s její přirozenou vášnivou něhou k dítěti by-

la tak pobuřující, že se Anna vzepřela a přestala obviňovat samu sebe.

Ten chlad, ty předstírané city! Oni myslí jen na to, jak by ji

urazili a jak by potrápili dítě, a ona se jim má podřizovat? Ani za nic! Jsou

horší než ona. Ona alespoň nelže. A tu se ihned rozhodla, že zítra na Serjo-

žovy narozeniny pojede rovnou do mužova domu, podplatí služebnictvo,

vymyslí si nějakou lest, ale stůj co stůj uvidí syna a rozboří šeredný klam,

kterým nešťastné dítě opředli.

Jela do hračkářského obchodu, nakoupila hraček a zosnovala si

plán, jak bude jednat. Přijede brzo ráno v osm hodin, kdy Alexej Alexan-

drovič nejspíš ještě nebude vzhůru. Bude mít připravené peníze, které dá

vrátnému a sluhovi, aby ji pustili. Nechá si závoj přes obličej a prohlásí, že

přichází s gratulací od Serjožova kmotra a že má dát hračky k postýlce. Je-

nom si nepřipravila, co řekne synkovi. Ač o tom dlouho přemýšlela, nedo-

vedla si nic vymyslit.

Nazítří v osm ráno vystoupila Anna bez doprovodu z drožky

a zazvonila u vrať svého někdejšího domova.

Jdi se podívat, co je. Nějaká paní," řekl Kapitonyč, ještě ne-

ustrojený, jen ve svrchníku a v galoších. Oknem viděl dámu v závoji, stojící

přímo u vrat.

Jakmile pomocník vrátného, mladý hoch, kterého Anna nezna-

la, otevřel vrata, rychle vstoupila dovnitř, vytáhla z rukávníku třírublovou

bankovku a kvapně mu ji strčila do ruky.

,Serjoža... Sergej Alexejevič," pravila a chtěla jít dál. Pomoc-

ník vrátného si prohlédl bankovku a zadržel Annu u dalších skleněných

dveří.

"Koho si přejete?" otázal se.

Neslyšela a neodpovídala.

Kapitonyč zpozoroval rozpaky neznámé dámy a šel k ní, pustil

ji ke dveřím a tázal se, co si přeje.

"Kníže Skorodumov mě posílá k Sergejovi Alexejeviči."

"Mladý pán ještě není vzhůru," řekl vrátný a zpytavě siji změ-

řil

92

ři

--i,-

Anna nečekala, že to zcela nezměněné prostředí, ta předsíň

v domě, v kterém strávila devět let, by na ní mohla tak silně zapůsobit.

Vzpomínky radostné i bolestné jí táhly hlavou jedna za druhou a na oka-

mžik zapomněla, proč sem přišla.

"Ráčila byste počkat?" řekl Kapitonyč a pomáhal jí z kožíšku.

Když jí sundal kožíšek, pohlédl jí do tváře, poznal ji a mlčky se

jí hluboce uklonil. "Račte, Excelence," pravil.

Chtěla cosi říci, ale hlas jí vypověděl. Provinile a úpěnlivě po-

hlédla na starého a rychlým, svižným krokem zamířila na schodiště. Kapi-

tonyč celý ohnutý klopýtal ve svých galoších za ní a chtěl ji předběhnout.

Je tam pan učitel, možná není oblečený. Ohlásím vás."

Anna dál stoupala po známých schodech a nechápala, co starý

říká.

"Račte sem doleva. Promiňte, že tu není uklizeno. Mladý pán

teďka zůstává tam, co byla dřív odpočívárna," řekl vrátný, stěží popadaje

dech. "S dovolením, kdyby Vaše Excelence chvilinku počkala, půjdu se

kouknout." Předběhl Annu, pootevřel vysoké dveře a zmizel za nimi. Anna

zůstala stát a čekala. "Zrovna se vzbudil," řekl vrátný, když zase vyšel ze dveří.

A právě ve chvíli, kdy to vrátný říkal, uslyšela Anna hlasité dět-

ské zívnutí. Už podle toho zívajícího hlasu poznala synáčka a uviděla ho

před sebou jako živého.

"Pusť mě, pusť mě, běž!" vyhrkla a vešla do vysokých dveří.

Vpravo u dveří stála postel a na ní seděl hošík jen v rozepnuté košilce,

předkláněl se a protahoval, a ještě naposled zívl. Ve chvíli, kdy se jeho

rty sevřely, rozhostil se na nich blažený ospalý úsměv, a s tím úsměvem se

opět pomalu a slastně převalil naznak.

"Serjožo!" zašeptala Anna a neslyšně přistoupila k němu.

Když od něho byla odloučena, v návalu lásky, který prožívala

celou tu poslední dobu, představovala si ho jako čtyřletého chlapečka, jak

ho mívala nejraději. Teď dokonce vypadal jinak než tenkrát, když ho opusti-

la. Měl ještě dál k čtyřletému hošíkovi, ještě vyrostl a zhubl. Proboha! Ten

hubený obličej, ty krátké vlasy! Jaké má dlouhé ruce! Jak se změnil od té

doby, co ho opustila! Ale byl to on, byl to jeho tvar hlavy, jeho rty, hebký

krček a široká ramena.

"Serjožo!" opakovala mu přímo do ucha.

Opět se opřel o loket, zakroutil rozcuchanou hlavou na obě

strany, jako by něco hledal, a otevřel oči. Několik okamžiků se tiše a tázavě

díval na matku, která před ním nehybně stála, potom se najednou blaženě

usmál, znova zavřel klížící se oči a svalil se, ale nikoli dozadu, nýbrž k ní, do

její náruče.

94

"Serjožo! Chlapečku můj milý!" vydechla, objímajíc baculaté

tělíčko.

"Mami!" vykřikl Serjoža a vrtěl sejí pod rukama, aby cítil je-

jich dotyk všude po těle.

S rozespalým úsměvem, s očima stále ještě zavřenýma se pustil

pelesti, ovinul baculaté ručky matce kolem krku, přitulil se k ní, až ji ova-

nul tou milou vůní a teplem spánku, jakou se vyznačují jen děti, a začal sejí

třít obličejem o krk a ramena.

Já to věděl," řekl a otevřel oči. "Mám dneska narozeniny. Já

jsem věděl, že přijdeš. Hned vstanu."

A při těch slovech zase usínal.

95

Anna si ho dychtivě prohlížela. Viděla, jak za její nepřítom-

nosti vyrostl a změnil se. Poznávala i nepoznávala jeho nahé, nyní tak vel-

ké nohy, vystrčené zpod pokrývky, poznávala zhublé tváře i ty krátce při-

střižené kudrny v týle, kam ho tak často líbávala. To vše ohmatávala a ne-

mohla promluvit. Slzy ji dusily.

"Proč pláčeš, mami?" řekl Serjoža. Už se docela vzbudil. "Ma-

minko, proč pláčeš?" vykřikl plačtivě.

Já? Nebudu plakat... Pláču radostí. Tak dlouho jsem tě nevi-

děla. Už nebudu, nebudu," řekla polykajíc slzy a odvrátila se. "Ale ty už

by ses měl oblékat," dodala po chvilce, když se vzchopila, a aniž pustila je-

ho ruku, sedla si k postýlce na židli, na které byly připravené šaty.

Jakpak se oblékáš beze mě? Jakpak..." chtěla začít prostě

a zvesela, ale nedokázala to a znova se odvrátila.

Já se nemyju ve studené vodě, tatínek mi to zakázal. A nevi-

dělas Vasilije Lukiče? On přijde sem. Ale ty sis mi sedla na šaty!"

A Serjoža se dal do hlasitého smíchu. Anna se na něho podívala

a usmála se.

"Maminečko moje zlatá!" zvolal Serjoža, opět se k ní vrhl a ob-

jímal ji. Jako by teprve teď, když viděl její úsměv, plně pochopil, co se stalo.

"Tohle dáme pryč," řekl a sundal jí klobouk. A jako by ji bez klobouku

spatřil právě teď, opět ji zahrnul polibky.

"Ale co sis o mně myslil? Nemyslil sis, že jsem umřela?"

"Nikdy jsem tomu nevěřil."

"Nevěřil jsi, miláčku?"

Já to věděl, já to věděl!" opakoval svou oblíbenou větu.

Vzal matku za ruku, která ho hladila po vlasech, tiskl siji dlaní

k ústům a líbal ji.

XXX

Vasilij Lukič zprvu nechápal, kdo je ta dáma, až potom z je-

jich rozhovoru poznal, že je to Serjožova matka, která opustila muže a kte-

rou nezná, protože přišel ke Kareninovým až po jejím odchodu. Byl nyní

na rozpacích, zda má vstoupit či nikoli, anebo to oznámit Alexeji Alexan-

droviči. Nakonec uvážil, že jeho povinností je budit Serjožu v určitou

hodinu a že tedy nemá co hloubat, kdo tam sedí, zda matka

či někdo jiný, ale musí konat svou povinnost. Ustrojil se, šel ke dveřím

a otevřel je.

96

Ale když viděl, jak se matka mazlí se synem, když slyšel jejich

hlasy a vnímal, co říkají - byl nucen změnit svůj úmysl. Potřásl hlavou

a s povzdechem zavřel dveře. Počkám ještě deset minut, řekl si, odkašlal

a utíral si slzy.

Mezi služebnictvem panoval tou dobou velký rozruch. Všichni

se dověděli, že přijela paní, že Kapitonyč ji pustil a že je teď v dětském poko-

ji, ale pán vždycky po osmé hodině taky chodí do dětského pokoje! Všichni

chápali, že manželé se nesmějí setkat a že se tomu musí zabránit. Komorník

Korněj se šel zeptat dolů do vrátnice, kdo a jak paní vpustil, a když zvě-

děl, že Kapitonyč ji nechal projít a doprovodil ji, začal starého plísnit.

Vrátný zarputile mlčel, ale když mu Korněj řekl, že by ho za tohle měli vy-

hodit, Kapitonyč k němu přiskočil, zamával mu před očima a rozkřikl se:

"To se ví, ty bys ji nepustil! Deset roků jsi tu sloužil a měl ses od

ní dobře, a teďka bys šel a řek bys: račte ven, prosím! To je ta tvoje politika,

bodejť! Kdyby sis radši hleděl svého. Ty takhle ošidit pána a půjčovat si je-

ho kožichy!"

"Ty vojačisko!" pohrdavě řekl Korněj a obrátil se k chůvě, kte-

rá zrovna přišla. "Posuďte sama, Marie Jefremovno. Pustí ji sem, žádnému

nic neřekne. Pán hnedle vstane a půjde do dětského pokoje."

"To jsou věci, to jsou mi věci!" bědovala chůva. "Korněji Va-

siljeviči, měl byste pána nějak zdržet, a já poběžím a odvedu ji. To jsou

věci!"

Když chůva vešla do dětského pokoje, vyprávěl Serjoža matce,

jak s Nádenkou sáňkovali a spadli, kutáleli se z kopečka dolů a třikrát udě-

lali kotrmelec. Matka vnímala zvuk jeho hlasu, viděla jeho obličej se všemi

proměnami výrazu, cítila jeho ruku, ale nechápala, co jí říká. Musí odejít,

musí ho opustit - jen na to myslila, to jediné cítila. Slyšela kroky Vasilije

Lukiče, když se blížil ke dveřím, slyšela ho kašlat, slyšela i kroky přichá-

zející chůvy. Ale seděla jako zkamenělá a nedokázala promluvit ani

vstát.

"Paní naše zlatá!" začala chůva, přistoupila k Anně a políbila

jí ruku a ramena. "To Pánbůh poslal radost našemu chlapci k narozeni-

nám. Ale vy jste se vůbec nezměnila."

"Ach chůvo, moje milá, to jsem nevěděla, že jste tady," na

okamžik se probrala Anna.

Já už tu nejsem, bydlím u dcery, ale přišla jsem gratulovat.

Anno Arkadjevno, zlatíčko!"

Chůva se najednou rozplakala a zase Anně líbala ruku.

Serjoža jen zářil, oči mu svítily, držel se jednou rukou matky,

druhou chůvy a kopal tlustýma bosýma nohama do koberce. Byl u vytrže-

ní, že milovaná chůva má jeho maminku tak ráda.

97

7-883

"Maminko! Ona k nám často chodí a vždycky, když přijde..."

začal Serjoža vykládat, ale zarazil se, když zpozoroval, že chůva matce ně-

co pošeptala a že se matce ve tváři objevil výraz úleku a téměř studu, což jí

tak neslušelo.

Přistoupila k němu.

"Miláčku!"

Nedokázala říci "sbohem", ale pravil to její výraz, a Serjoža

pochopil. "Můj milý, milý šmudlo!" vyslovila jméno, kterým mu říkala,

když byl malý. "Nezapomeneš na mě? Ne..." Ale dál už nemohla.

Co ji později napadlo slov, která mu mohla říct! Teď však ne-

uměla a nemohla říct nic. Ale Serjoža pochopil všecko, co měla na srdci.

Pochopil, že je nešťastná a že ho má ráda. Pochopil dokonce, co jí šeptala

chůva. Zaslechl slova "vždycky kolem deváté" a pochopil, že se mluví

o otci a že otec a matka se nesmějí setkat. To pochopil, ale jednu věc po-

chopit nemohl: proč se jí ve tváři objevil úlek a stud? Za nic nemůže, ale

přitom se ho bojí a za něco se stydí. Chtěl se zeptat, aby jeho pochyby by-

ly rozptýleny, ale neodvážil se. Viděl, že matka se trápí, a bylo mu jí líto.

Mlčky se k ní přitiskl a zašeptal.

Ještě nechoď. On hned tak nepřijde."

Matka ho odtáhla kousek od sebe, chtěla se podívat, zda do-

opravdy myslí, co říká. A z jeho ustrašeného výrazu poznala, že nejen mlu-

ví o otci, ale zároveň jako by se jí ptal, jak má o něm smýšlet.

"Serjožo, chlapče," pravila, "měj ho rád, je lepší a hodnější

než já, a já jsem mu ublížila. Až vyrosteš, sám to posoudíš."

"Nikdo není lepší než ty!" zoufale, s pláčem vykřikl Serjoža,

chytil se jí za ramena a ze všech sil ji tiskl k sobě, až se mu ruce chvěly ná-

mahou.

"Drahoušku, můj maličký!" zvolala Anna a rozplakala se

stejně bezmocně, dětsky jako Serjoža.

V té chvíli se dveře otevřely a vešel Vasilij Lukič. U druhých

dveří se ozvaly kroky, chůva polekaně zašeptala: "Už jde!" a podala Anně

klobouk.

Serjoža klesl na postel, zakryl si obličej a usedavě se rozplakal.

Anna mu odtáhla ruce, ještě jednou ho políbila na mokré líčko a hbitým

krokem vyšla ze dveří. Alexej Alexandrovič šel proti ní. Jakmile ji spatřil,

zůstal stát a svěsil hlavu.

Ačkoli před chvílí říkala, že je lepší a hodnější než ona, přece ji

teď - když na něj vrhla letmý pohled, kterým zachytila jeho postavu do

všech detailů - zaplavil pocit hnusu, zloby i závisti, že má syna u sebe.

Prudkým pohybem si stáhla závoj přes obličej, přidala do kroku a téměř

vyběhla z pokoje.

98

Ani se nedostala k tomu, aby vybalila hračky, které tak

láskyplně a smutně vybírala včera v obchodě, a přivezla je zase

domů.

XXXI

I když si Anna tak toužebně přála shledání se synem, i když

na to už dávno myslila a tolik se těšila, přece se nenadálá, že na ni tak

mocně zapůsobí. Když se vrátila do svého osamělého apartmá v hotelu,

dlouho nemohla pochopit, jak se tu vlastně octla. Ano, všemu je konec

a jsem zase sama, řekla si. Ani neodložila klobouk a usedla do křesla

u krbu. Strnule se zadívala na bronzové hodiny, stojící na stolku mezi okny, a

upadla v zamyšlení.

Přišla francouzská komorná, kterou si Anna přivezla z ciziny,

a nabídla se, že jí pomůže s převlékáním. Anna se na ni udiveně podívala a

řekla:

"Až potom."

Sluha jí nabízel kávu.

"Až potom."

Italská kojná přišla s vystrojenou holčičkou a podávala ji An-

ně. Baculatá, dobře živená holčička dala nahé, v zápěstí jako nitkami sta-

žené ručky dlaněmi dolů jako vždy, když uviděla matku, usmívala se bez-

zubými ústy a začala mrskat ručkama jako ryba ploutvemi, až jí pod nimi

šustily naškrobené záhyby na vyšívané sukénce. Nebylo možné než se

usmát, políbit děvčátko, nastavit mu prst, za který se chytilo, a přitom piště-

lo a poskakovalo, nebylo možné než mu nastavit ret, který vzalo do pusin-

ky, což znamenalo polibek. A to všecko Anna udělala, vzala holčičku do

náruče, pohoupala ji a políbila na svěží tvářičku a nahé lokty. Ale při po-

hledu na to dítě jí bylo ještě jasnější, že cit, který k němu chová, ani není

láska ve srovnání s tím, co cítí k Serjožovi. Všecko bylo na tom děvčátku

milé, ale kupodivu to nebralo za srdce. Prvnímu dítěti, třeba je měla s mu-

žem nemilovaným, věnovala všechnu neukojenou lásku. Holčička se na-

rodila za přetěžkých okolností a nebyla jí věnována ani setina péče, věno-

vané prvnímu dítěti. Kromě toho bylo u ní vše teprve příslibem, kdežto

Serjoža byl už téměř hotový člověk, přitom milovaný člověk, už se v něm

svářily myšlenky a city, chápe ji, miluje i soudí, říkala si při vzpomínce na

jeho slova i pohledy. A je s ním navždy rozloučena nejen fyzicky, ale i du-

ševně, a už se to nedá napravit.

99

7*

Dala holčičku kojné, propustila ji a otevřela si medailon,

v kterém byla Serjožova podobenka z doby, kdy byl asi ve stejném věku

jako dnes děvčátko. Anna vstala, konečně odložila klobouk a vzala ze

stolku album, kde měla synovy fotografie, na kterých byl různě starý.

Chtěla fotografie porovnat a začala je vyndávat z alba. Vytáhla je všecky.

Zbýval jen jeden, poslední, nejhezčí obrázek. Serjoža v bílé košili seděl ob-

kročmo na židli, mračil se očima a usmíval ústy. Byl to jeho nejosobitější,

nejhezčí výraz. Obratnýma malýma rukama, jejichž bílé jemné prsty se

dnes pohybovaly zvlášť křečovitě, několikrát chytila růžek fotografie, ale

ta se jí pokaždé vysmekla a nešla vytáhnout. Nůž na papír na stole nebyl.

Anna vytáhla jinou fotografii (obrázek byl pořízen v Římě, byl na něm

Vronskij v širáku a s dlouhými vlasy) a vydloubla jí podobenku synovu.

,Tu ho máme!" řekla při pohledu na fotografii Vronského a vtom si uvě-

domila, kdo je příčinou jejího nynějšího žalu. Celé dopoledne si na něho

ani nevzpomněla. Ale když teď uviděla tu mužnou, ušlechtilou, tak známou

a milou tvář, zaplavil ji nenadálý příval lásky.

Ale kde vězí? Jak ji může nechat samotnou v jejím utrpení?

Najednou mu v duchu činila výčitky, jako by zapomněla, že sama před

ním tajila všecko, co se týkalo syna. Poslala k němu se vzkazem, aby k ní

ihned přišel. Myslila na slova, kterými by mu vše pověděla, i na projevy je-

ho lásky, které ji utěší, a čekala na něho se zatajeným dechem. Sluha se

vrátil s odpovědí, že pán má návštěvu, ale že hned přijde a dává se ptát,

zda smí přivést knížete Jašvina, který přijel do Petrohradu. Nepřijde sám,

ačkoli ji neviděl od včerejšího poledne. Nepřijde sám, aby mu mohla vše-

cko vypovědět, ale přivede Jašvina. A vtom ji napadla divná věc: co když ji

už nemiluje?

Probírala si události posledních dnů a zdálo se jí, že všecko tu

strašlivou domněnku potvrzuje. Vždyť včera neobědval doma, prosadil,

že se v Petrohradě ubytovali každý zvlášť, a ani teď k ní nejde sám, jako by

se chtěl vyhnout setkání mezi čtyřma očima.

"Ale musí mi to říci. Musím to vědět. Když to budu vědět,

vím, co udělám," říkala si, ale nebyla schopna si představit, jak jí bude, až

se přesvědčí o jeho lhostejnosti. Myslila, že ji už nemá rád, neměla daleko

k zoufalství, a proto byla nesmírně vzrušená. Zazvonila na komornou

a odebrala se do převlékárny. Při oblékání věnovala své toaletě větší péči

než v minulých dnech, jako by se Vronskij, pakliže ji přestal mít rád, mohl

do ní zamilovat proto, že bude mít šaty a účes, které jí sluší.

Ještě nebyla s úpravou hotová, a už slyšela zvonění.

Když vešla do salónu, neuvítal ji pohledem on, nýbrž Jašvin.

Vronskij si prohlížel fotografie jejího syna, které zapomněla na stole, a ni-

jak nespěchal, aby si jí všiml.

100

"My už se známe," pravila Anna a vložila svou malou ruku

do obrovské ruky Jašvinovy, který tu stál pln ostychu (což tak podivně

působilo při jeho velikánské postavě a drsném obličeji). "Seznámili jsme

se loni na dostihách. Ukažte," řekla, hbitým pohybem vzala Vronskému

synovy fotografie, které si prohlížel, a významně po něm blýskla očima.

"Byly letos pěkné dostihy? Viděla jsem místo nich dostihy na Corsu

v Římě. Ale vy vlastně nemáte rád život v cizině," dodala s vlídným úsmě-

vem. "Znám vás a znám všecky vaše záliby, třeba jsme se málo stýkali."

"To mě velice mrzí, protože mám většinou nepěkné záliby,"

pravil Jašvin a žmoulal si levou půlku kníru.

Jašvin chvíli pohovořil, a když zpozoroval, že Vronskij se dívá

na hodinky, zeptal se Anny, jak dlouho se ještě zdrží v Petrohradě, pak se

vztyčil v celé své obrovské výši a sáhl po čapce.

"Asi ne dlouho," řekla v rozpacích a pohlédla na Vronského.

"Tak to už se neuvidíme?" Jašvin vstal a otočil se k Vronskému.

"Kam půjdeš na oběd?"

"Přijďte na oběd ke mně," řekla Anna rázně, jako by na sebe

měla zlost pro svoje rozpaky, ale přitom se červenala jako vždy, kdykoli

musela před někým doznat své postavení. "Nevaří se tu zvlášť dobře,

ale aspoň budete spolu. Alexej vás má ze všech kolegů z pluku

nejradši."

"Přijdu milerád," odvětil Jašvin s úsměvem, z kterého Vronskij

poznal, že se mu Anna velice zalíbila.

Jašvin se odporoučel a odešel, Vronskij se chvíli omeškal.

"Ty jdeš taky?" ptala se ho.

"Už jsem se opozdil," odpověděl. "Běž napřed, hned tě doho-

ním!" zavolal za Jašvinem.

Vzala ho za ruku, dívala se na něho, oka z něho nespustila

a přitom usilovně přemýšlela, co by mu řekla, aby ho zdržela.

"Počkej, musím ti něco říct." Přitiskla si jeho krátkou ruku na

šíji. "Poslyš, nevadí to, že jsem ho pozvala na oběd?"

"Moc dobře jsi udělala," řekl s klidným úsměvem odhalujícím

husté zuby a políbil jí ruku.

"Alexeji, nezměnil se tvůj vztah ke mně?" řekla a oběma dlaně-

mi mu svírala ruku. "Alexeji, já se tu utrápím. Kdy odjedeme?"

"Brzo, už brzo. Ani bys nevěřila, jak mě taky tíží náš život ta-

dy," pravil a odtahoval ruku.

"Tak už jdi, jdi si!" pravila uraženě a rychle ho opustila.

101

XXXII

Když se Vronskij vrátil, Anna ještě nebyla doma. Jak mu bylo

sděleno, přijela brzo po jeho odchodu jakási dáma, a Anna odjela s ní. To,

že odjela, aniž mu oznámila kam, že se dosud nevrátila, že už ráno někde

byla, aniž mu co řekla - to vše spolu s její podivně vzrušenou tváří dnes

dopoledne i se vzpomínkou na to, jak nevraživě mu vjašvinově přítomnosti

takřka vyrvala z rukou synovy podobenky, to vše ho přimělo k zamyšlení.

Řekl si, že si spolu musí vážně promluvit. A čekal teď na ni v jejím salóně.

Ale Anna se nevrátila sama. Přivedla si tetu, starou pannu, princeznu

Oblonskou. Ta pro ni přijela už ráno a Anna s ní jezdila po nákupech. An-

na se tvářila, že nevnímá ustaraný a tázavý obličej Vronského, a zvesela

mu vykládala, co všecko dnes dopoledne koupila. Viděl, že se s ní děje ně-

co zvláštního. Kdykoli na něm letmo utkvěly její blýskající oči, byla v nich

napjatá pozornost, a v řeči a v pohybech byla ona nervózní rychlost a pů-

vab, jež ho tak okouzlovaly v prvních dobách sblížení, ale nyní ho zneklid-

ňovaly a děsily.

K obědu bylo prostřeno pro čtyři osoby. Všichni se už sešli

a chtěli jít do malé jídelny, když přijel Tuškevič se vzkazem pro Annu od

kněžny Betsy. Kněžna Betsy se omlouvala, že se nepřijela rozloučit, je chu-

ravá, ale prosí Annu, aby k ní přišla mezi půl sedmou a devátou. Vronskij

se podíval na Annu. Přesné časové rozmezí prozrazovalo, že byla učiněna

opatření, aby se Anna s nikým nesetkala. Ale Anna jako by to nezpozoro-

vala.

"Velká škoda, že zrovna mezi půl sedmou a devátou nemohu,"

řekla s úsměvem sotva patrným.

"Kněžnu to bude moc mrzet."

"Mě taky."

Jedete si asi poslechnout Pattiovou?" zeptal se Tuškevič.

"Pattiovou? To jste mi vnukl dobrý nápad. Jela bych, kdybych

mohla sehnat lóži."

Já bych vám ji opatřil," nabídl se Tuškevič.

"Byla bych vám moc a moc vděčná," řekla Anna. "Ale nechtěl

byste s námi poobědvat?"

Vronskij nenápadně pokrčil rameny. Naprosto nechápal, co

Anna dělá. Nač sem přivezla tu starou princeznu, k čemu pozvala Tuškevi-

če na oběd a - což je nejpodivnější - proč ho posílá pro lístky do lóže?

Je vůbec možné pomyslit na to, že by při svém postavení mohla jít na abo-

nentní představení s Pattiovou, kde se sejde veškerá známá společnost? Váž-

ně se na ni podíval, avšak zase mu odpověděla tím vyzývavým, zpola vese-

102

lým, zpola zoufalým pohledem, jehož význam nemohl pochopit. U oběda

byla Anna útočně veselá, skoro jako by koketovala s Tuškevičem i s Jašvi-

nem. Když vstali od stolu a Tuškevič jel pro lístky, zatímco Jašvin si šel za-

kouřit, odebral se s ním Vronskij dolů do svého pokoje. Po chvíli zase běžel

nahoru. Anna už měla na sobě světlé hedvábné, se sametem kombinované

šaty s hlubokým výstřihem, které si dala šít v Paříži. Šátek ze vzácných bí-

lých krajek jí rámoval obličej a zvlášť příznivě dával vyniknout její nápad-

né kráse.

"Opravdu chcete jet do divadla?" začal Vronskij a snažil se na

ni nedívat.

"Pročpak se ptáte tak zděšeně?" řekla, opět uražená, že se na ni

nedívá. "Proč bych neměla jet?"

Tvářila se, že nechápe, co má Vronskij na mysli.

"Ovšemže, není důvodu," řekl zamračen.

"Také si myslím," řekla. Záměrně přeslechla jeho ironický tón

a klidně si zapínala dlouhou naparfémovanou rukavici.

"Anno, proboha! Co je s vámi?" Chtěl ji zburcovat a řekl to

stejně, jako jí to kdysi říkával její muž.

"Nechápu, nač se ptáte."

"Vy víte, že nemůžete jet."

"Proč ne? Nepojedu sama. Princezna Varvara se jela převlék-

nout, pojede se mnou."

V úžasu a zoufalství pokrčil rameny.

"Ale copak nevíte...," začal.

"Ale já nechci vědět!" téměř vykřikla. "Nechci. Lituji snad to-

ho, co jsem udělala? Ne, ne a stokrát ne. A kdybych měla začít zase od za-

čátku, zas by to bylo stejné. Nám dvěma, mně a vám, musí záležet jen na

jediné věci: jestli se máme rádi. A na nic jiného se nemusíme ohlížet. Proč

tu bydlíme každý jinde a nevidíme se? Proč nesmím jít do divadla? Mám tě

ráda a všecko ostatní je mi jedno," řekla rusky a podívala se na něho se

zvláštním leskem v očích, který si neuměl vysvětlit. Je mi všecko jedno, po-

kud ses nezměnil ty. Proč se na mě nedíváš?"

Pohlédl na ni. Viděl všechnu krásu její tváře a šatu, který jí

vždycky tolik slušel. Ale teď ho právě její krása a elegance popuzo-

valy.

"Mé city se nemohou změnit, víte to sama dobře, ale prosím

vás, abyste nikam nechoďila, proboha vás prosím," řekl opět francouzsky

úpěnlivě něžným hlasem, ale s chladným pohledem.

Slova neslyšela, ale viděla chladný pohled a odpověděla po-

drážděně:

"A já vás prosím, abyste mi sdělil, proč nemám jet."

103

"Protože vám to může způsobit..." Zarazil se.

"Nic nechápu. Jašvin nemůže nikoho kompromitovat a prin-

cezna Varvara není o nic horší než ostatní. Však už je tady."

XXXIII

Vronskij se poprvé na Annu mrzel, skoro se na ni zlobil, že si

nechce uvědomit své postavení. Ten pocit byl ještě vystupňován tím, že jí

nemohl vysvětlit příčinu své rozmrzelosti. Kdyby jí rovnou řekl, co si myslí,

řekl by: "Přijít v tomto úboru, v doprovodu známé princezny do divadla -

znamená nejen přiznat své postavení padlé ženy, ale také hodit rukavici

vznešené společnosti, to jest zříci se jí navždycky."

Nemohl jí to říci. Ale jak je možné, že to sama nechápe, a co se

s ní vůbec děje? Cítil, jak k ní ztrácí úctu a zároveň si ještě víc uvědomuje,

jak je krásná.

Zachmuřen se vrátil do svého pokoje, přisedl k Jašvinovi, který

si natáhl dlouhé nohy na židli a popíjel koňak se sodovkou, a objednal si totéž.

"Říkáš Lankovského Silák. Je to dobrý kůň a radím ti, abys ho

koupil," řekl Jašvin a podíval se kamarádovi do zamračené tváře. "Má svislý zadek, ale nohy a hlavu - takové abys pohledal."

"Asi ho vezmu," odpověděl Vronskij.

Rozhovor o koních ho zajímal, ale přitom ani na chvíli nezapo-

mínal na Annu, bezděčně naslouchal krokům na chodbě a díval se na hodiny

stojící na krbu.

"Anna Arkadjevna nechá vzkazovat, že jela do divadla."

Jašvin si nalil ještě sklenku koňaku do šumivé vody, napil se,

vstal a zapínal si kabát.

"Tak pojedem, ne?" řekl, nenápadně se usmívaje do vousů.

Tím úsměvem dával najevo, že sice chápe, proč se Vronskij mračí, ale nepři-

kládá tomu význam.

Já nepojedu," ponuře odpověděl Vronskij.

"Ale já musím, slíbil jsem. Tak na shledanou. Ale mohl bys při-

jet a vzít si křeslo Krasinského," dodal Jašvin už na odchodu.

"Ne, mám něco na práci."

S ženou jsou starosti, s milenkou je to ještě horší, pomyslil si

Jašvin, když vycházel z hotelu.

Když Vronskij osaměl, vstal a začal přecházet po pokoji.

104

"Copak je dnes? Čtvrtá řada předplatného... Bude tam Jegor

s manželkou a matka asi taky. Jinými slovy, je tam celý Petrohrad. Teď už

přišla, odložila plášť a vstoupila do ozářeného sálu. Tuškevič, Jašvin, prin-

cezna Varvara...," představoval si Vronskij. "A co já? Bojím se snad, anebo jsem ji svěřil do ochrany Tuškevičovi? Tak či onak to vypadá strašně hloupě... Proč jenom mě uvádí do takové situace?" řekl a mávl rukou.

Zavadil při tom o stolek, na kterém stála sodovka a láhev s ko-

ňakem, takže ji málem shodil. Chtěl ji zachytit, ale upustil ji, zlostí kopl do

stolku a zazvonil.

Jestli chceš u mě sloužit," řekl, když vstoupil komorník, "dbej

na své povinnosti. Takhle by to nešlo. Musíš tu uklidit."

Komorník si nebyl vědom viny a chtěl se ospravedlnit, ale po-

díval se na pána a viděl, že musí být zticha, honem se úslužně shýbl a začal

sbírat nepoškozené i rozbité sklenky a láhve.

"To není tvá věc, pošli sem sluhu, ať to uklidí, a připrav mi

frak."

Vronskij přišel do divadla o půl deváté. Představení bylo

v plném proudu. Stařičký biletář pomohl Vronskému z kožichu, a jelikož

ho poznal, oslovil ho "Excelence" a doporučil mu, aby si nebral lístek od

šatny, ale prostě zavolal Fjodora. Na osvětlené chodbě nebyl nikdo kromě

biletáře a dvou sluhů s kožichy přes ruce, kteří poslouchali u dveří. Za po-

otevřenými dveřmi znělo pečlivé staccato orchestru a ženský hlas, který vý-

razně přednášel hudební větu. Dveře se otevřely, biletář proklouzl dovnitř

a věta, která už spěla ke konci, jasně zazněla Vronskému do uší. Ale dveře

se hned nato zavřely, takže Vronskij neslyšel konec věty a kadenci, poznal

však z bouře potlesku, která se strhla za dveřmi, že kadence je skončena.

Když vstoupil do hlediště, jasně ozářeného lustry a bronzovými plynovými

hořáky, ruch ještě neustával. Zpěvačka, oslňující nahými rameny a brilian-

ty, rozdávala z jeviště úsměvy, ukláněla se a s pomocí tenoristy, který ji

držel za ruku, sbírala kytice létající nešikovně přes rampu a blížila se k pá-

novi s pěšinkou v lesklých napomádovaných vlasech, který natahoval dlou-

hé ruce přes rampu a cosi jí podával - a všechno obecenstvo v přízemí

i lóžích bouřilo, tlačilo se kupředu, volalo a tleskalo. Kapelník na stupínku

pomáhal předávat dary a rovnal si bílý nákrčník. Vronskij zůstal stát upro-

střed přízemí a rozhlížel se kolem sebe. Dnes si ani tolik nevšímal známého

běžného prostředí, jeviště, hluku, ani nevnímal celé to známé, všední,

pestré stádo diváků v nabitém divadle.

Stejně jako vždy seděly v lóžích jakési dámy s jakýmisi důstoj-

níky v pozadí, stále stejné, bůhvíjaké různobarevné ženy, uniformy i spole-

105

čenské obleky, stále stejný špinavý dav na bidýlku, a v celém tom zástupu,

v lóžích a v prvních řadách bylo sotva čtyřicet opravdových mužů a žen.

A k těmto oázám Vronskij ihned upjal pozornost a ihned s nimi navázal spo-

jení.

Jednání skončilo, právě když vešel, proto se nestavil v bratrově

lóži, ale zamířil k první řadě a zastavil se u rampy se Serpuchovským, který

tu s nohou ohnutou v koleně podupával podpatkem o rampu. Zahlédl

Vronského už z dálky a usměvavě ho vybízel, aby šel k němu.

Annu Vronskij dosud neviděl, schválně se nedíval tím směrem.

Ale z pohledů ostatních poznal, kde sedí. Nenápadně se rozhlížel, ale nehle-

dal ji, obával se něčeho horšího a hledal očima Karenina. Ale ten dnes na-

štěstí nebyl v divadle.

"Už na tobě není nic vojenského!" řekl Vronskému Serpuchov-

skoj. "Vypadáš jako nějaký diplomat, umělec nebo tak něco."

106

"Ano, hned jak jsem se vrátil domů, oblékl jsem frak," s úsmě-

vem řekl Vronskij a pomalu vyndával kukátko.

"Tohle ti upřímně řečeno závidím. Kdykoli se vracím z ciziny

a beru si tohle," sáhl si na náramenní šňůry, "je mi líto svobody."

Serpuchovskoj už dávno zlomil hůl nad kariérou Vronského,

ale měl ho pořád stejně rád a nyní se k němu choval zvlášť laskavě.

"Skoda že jsi zmeškal první jednání."

Vronskij poslouchal na půl ucha. Stáčel kukátko z přízemí na

první pořadí a prohlížel si lóže. Vedle dámy v turbanu a plešatého stařeč-

ka, který zlostně mrkal ve skle posouvaného kukátka, Vronskij náhle spatřil

Anninu hlavu, pyšnou, oslnivě krásnou a usměvavou v krajkovém rámci.

Anna seděla v páté lóži v přízemí, dvacet kroků od něho. Seděla vpředu

a pootočena cosi říkala Jašvinovi. Držení hlavy na krásných širokých ra-

menou i zdrženlivá a zároveň vzrušená zář v očích a v celé tváři, to vše mu

dokonale připomnělo, jak ji uviděl na plese v Moskvě. Ale teď vnímal její

krásu docela jinak. V jeho citu už nebylo nic tajemného, a třebaže ho její

krása vábila mocněji než dříve, teď ho zároveň urážela. Anna se nedívala

směrem k němu, ale Vronskij tušil, že už ho viděla.

Když Vronskij opět namířil kukátko tím směrem, zpozoroval,

že princezna Varvara je nápadně rudá, nuceně se směje a neustále se ohlíží

do sousední lóže. Anna ťukala složeným vějířem o rudý samet, někam se dí-

vala, ale neviděla a patrně nechtěla vidět, co se v sousední lóži děje. Jašvin

měl v obličeji výraz, jaký míval vždycky, když prohrával. Mračil se, strkal

si levou půlku kníru do úst stále hlouběji a šilhal rovněž po sousední lóži.

V této lóži vlevo byli Kartasovovi. Vronskij je znal

a věděl, že se s nimi zná Anna. Kartasovová, hubená malá žena, stála ve

své lóži zády k Anně a oblékala si pláštěnku, kterou jí muž podával. Obličej

měla bledý zlostí a cosi rozčileně říkala. Kartasov, tlustý plešatý pán, hleděl

manželku uklidnit a přitom se ustavičně ohlížel po Anně. Když paní ode-

šla, Kartasov ještě dlouho otálel, snažil se zachytit Annin pohled a zřejmě ji

chtěl pozdravit. Ale Anna si ho patrně úmyslně nevšímala a otočena doza-

du vykládala cosi Jašvinovi, který k ní nakláněl ostříhanou hlavu. Kartasov

odešel bez pozdravu a lóže zůstala prázdná.

Vronskij nechápal, co se vlastně udalo mezi Kartasovovými

a Annou, pochopil však, že to bylo něco pro Annu pokořujícího. Poznal to

z toho, co viděl, ale především to viděl na Anně, jež napínala (jak věděl)

poslední síly, aby nevypadla ze své role. A ta role člověka navenek klidného

se jí plně dařila. Ti, kdo ji neznali a neznali okruh jejích známých, kdo ne-

slyšeli všechny projevy soustrasti, nevole a údivu žen, že se osmělila objevit

ve společnosti, a to objevit se tak okázale ve své krajkové roušce a v celé své

kráse, ti se obdivovali klidu a kráse této ženy a netušili, že si připadá jako

na pranýři.

107

Vronskij prožíval mučivý neklid, protože pochopil, že se něco

přihodilo, ale nevěděl, co vlastně. V naději, že se něco doví, zamířil do lóže

k bratrovi. Úmyslně si zvolil uličku v přízemí proti Annině lóži, a když vy-

cházel, srazil se s bývalým svým plukovním velitelem, který tu rozprávěl

s dvěma známými. Vronskij zaslechl jméno Kareninových a neušlo mu, jak

ho velitel honem oslovil jménem, přičemž významně pohlédl na své společ-

níky.

"Ale, Vronskij! Kdy nás navštívíš u pluku? Nemůžeme tě pustit

jen tak bez zapití. Jsi přece náš člověk," řekl velitel pluku.

"Nebudu mít čas, je mi moc líto, až příště," odpověděl Vron-

skij a pádil po schodech nahoru do bratrovy lóže.

Stará hraběnka s ocelově šedými lokýnkami, matka Vronské-

ho, seděla v bratrově lóži. Varju potkal s princeznou Sorokinovou na chodbě.

Varja doprovodila princeznu k matce, a hned podala švagrovi

ruku a rozhovořila se s ním o věci, která ho zajímala. Byla tak rozčilená, jak

ji viděl málokdy.

"Podle mě je to nízkost a hanebnost, a madame Kartasovová

k tomu neměla žádné právo. Madame Kareninová...," začala.

"Ale co se děje? Já nic nevím."

"Copak jsi neslyšel?"

"Víš, že se o tom dovím až poslední."

"Může vůbec existovat zlomyslnější tvor, než je tahle Kartaso-

vová?"

"A co vlastně udělala?"

"Muž mi to říkal... Urazila Kareninovou. Její muž se s ní dal

z vedlejší lóže do řeči, ale Kartasovová mu ztropila scénu. Prý hlasitě řekla

nějakou urážku a odešla."

"Hrabě, vaše mamá vás volá," vyhlédla princezna Sorokinová

ze dveří lóže.

"Pořád na tebe čekám," řekla mu matka s posměšným úškleb-

kem. "Vůbec se neukážeš."

Syn viděl, že matka se nemůže ubránit radostnému úsměvu.

"Dobrý večer, mamá. Zrovna jsem šel k vám," pravil chladně.

"Co že nejdeš faire la cour á madame Karenine ," dodala,

když princezna Sorokinová poodešla. "Elle fait sensation. On oublie la Patti

pour elle." 2

1 Dvořit se paní Kareninové. (franc.)

2 Budí senzaci. Lidé pro ni zapomínají na Pattiovou. [franc.)

108

"Mamá, prosil jsem vás, abyste o tom se mnou nemluvila," od-

pověděl a zamračil se.

"Říkám, co říkají všichni."

Vronskij neodpověděl, prohodil několik slov k princezně Soro-

kinové a chtěl odejít. Ve dveřích potkal bratra.

"Ach Alexej!" řekl bratr. Je to hanebnost! Hloupá husa, nic

jiného... Teď jsem chtěl jít zrovna za ní. Půjdem spolu."

Vronskij ho neposlouchal. Rychle kráčel dolů. Cítil, že by měl

něco udělat, ale nevěděl co. Byl rozčilený, zlobil se na Annu, že uvádí sebe

i jeho do takové ošemetné situace, ale přitom mu jí bylo líto, že tolik trpí.

Sestoupil dolů do přízemí a zamířil rovnou k Annině lóži. U lóže stál Stremov

a hovořil s ní.

"Tenoristy už nemáme, docela vymřeli."

Vronskij se uklonil Anně a pozdravil Stremova.

,Nemýlím-li se, přišel jste pozdě a neslyšel jste nejkrásnější

árii," řekla Anna Vronskému a výsměšně - jak se mu zdálo - na něho

pohlédla.

Jsem špatný znalec," řekl a přísně se na ni podíval.

Jako kníže Jašvin," pravila s úsměvem. "Ten soudí, že Pattio-

vá zpívá příliš hlasitě."

"Děkuji vám," řekla, vzala do malé ruky v dlouhé rukavici

program, který jí Vronskij zvedl, a její krásnou tváří v tom okamžiku proje-

lo zachvění. Anna vstala a ustoupila do pozadí lóže.

Vronskij zpozoroval, že při dalším jednání zůstala její lóže

prázdná. Provázen syčením obecenstva, jež ztichlo při zvucích kavatiny,

vstal, opustil přízemí a jel domů.

Anna už byla doma. Když k ní Vronskij vstoupil, ještě na sobě

měla šaty, v kterých byla v divadle. Seděla v prvním křesle u zdi a zírala

před sebe. Podívala se na něho a hned zaujala původní pozici.

"Anno..."

"To ty můžeš za všecko!" křičela vstávajíc a slzy zoufalství

a zlosti se jí třásly v hlase.

"Prosil jsem tě, zapřísahal, abys nikam nejezdila, věděl jsem, že

z toho budeš mít nepříjemnosti..."

"Nepříjemnosti!" vykřikla. "Bylo to hrozné! Nezapomenu na

to, co živa budu. Řekla, že je hanba sedět vedle mne."

"Slova hloupé ženské, ale nač riskovat, k čemu provoko-

vat..."

"Nenávidím tvůj klid. Neměl jsi mě k tomu dohánět. Kdybys

mě měl rád..."

"Anno! Co s tím má co dělat moje láska..."

109

"Ano, kdybys mě měl rád jako já tebe, kdyby ses trápil jako

já...," řekla a bojácně se na něho dívala.

Bylo mu jí líto, a přece se zlobil. Ujišťoval ji o své lásce, neboť

viděl, že jen to ji teď může uklidnit, a nahlas jí nic nevyčítal, ale v duchu jí

činil výčitky.

A všecka ta slova lásky, která mu připadala tak banální, až seje

styděl říkat, Anna dychtivě vpíjela a pomalu se uklidňovala. Nazítří, už zcela

usmířeni, odjeli na venkov.

ČÁST ŠESTÁ

I

Darja Alexandrovna byla s dětmi na letním bytě v Pokrovském

u své sestry Kitty Levinové. V její vsi se dům docela rozpadl a Levinovi ji

přemluvili, aby strávila léto u nich. Stěpan Arkadjič byl s tímto řešením nad-

míru spokojen. Vyslovil politování, že úřad mu nedovoluje, aby strávil léto

s rodinou na venkově, což by pro něho bylo vrcholem štěstí. Zůstal v Mosk-

vě a občas přijížděl na venkov na den, na dva. Kromě Oblonských se všemi

dětmi a s vychovatelkou dlela toho léta na návštěvě u Levinových i stará

paní kněžna, neboť měla za svou povinnost pečovat o nezkušenou dceru,

která byla v jiném stavu. I Váreňka, Kittina družka z ciziny, splnila svůj

slib, že přijede, až se Kitty vdá, a byla teďjejím hostem. Byli to samí příbuz-

ní a přátelé Levinovy ženy. A třebaže je měl všecky rád, bylo mu trošku lí-

to levinovského světa a řádu, který byl zatlačován tím přívalem "ščerbac-

kovského živlu", jak si v duchu říkal. Z jeho příbuzných bydlil u nich toho

léta jen Sergej Ivanovič, jenže i on byl typ nikoli levinovský, nýbrž kozny-

šovovský, takže levinovský duch naprosto upadal.

V Levinově domě, dlouho opuštěném, byla teď taková spousta

lidí, že skoro všecky pokoje byly obsazeny a stará kněžna musela takřka

denně všecky přepočítávat, a pokud jich bylo třináct ke stolu, usazovala ně-

kterého vnuka nebo vnučku ke zvláštnímu stolku. I Kitty, která se pečlivě

věnovala domácnosti, měla plno starostí se sháněním slepic, krůt a kachen,

kterých se při letním apetýtu dospělých hostí i dětí spotřebovalo spousta.

Celá rodina seděla u oběda. Dolliny děti s vychovatelkou a Vá-

reňka kuly plány, kam půjdou na houby. Sergej Ivanovič, jenž se pro svou

moudrost a učenost těšil mezi hosty všeobecné úctě hraničící se zbožňová-

ním, najednou všecky překvapil tím, že se vložil do houbařské rozpravy.

"Vezměte mě taky s sebou. Moc rád chodím na houby," řekl

a přitom se díval na Váreňku, ,a myslím, že je to výborné zaměstnání."

"Proč ne, s radostí," odpověděla Váreňka s uzarděním. Kitty

a Dolly na sebe významně mrkly. Učený a moudrý Sergej Ivanovič se na-

bídl, že půjde s Váreňkou na houby, což Kitty potvrzovalo jisté dohady,

111

které ji poslední dobou silně zaujímaly. Honem se dala do řeči s matkou,

aby nikdo nezpozoroval její pohled. Po obědě si sedl Sergej Ivanovič s šál-

kem kávy k oknu v salóně a pokračoval v započaté rozmluvě s bratrem, ale

přitom se díval po dveřích, jimiž měly přijít děti, které se chystaly na hou-

by. Levin se posadil na okno k bratrovi.

Kitty stála vedle muže. Zřejmě čekala, kdy skončí rozmluva,

která ji nezajímala, aby mu mohla něco říci.

"Ty ses v mnohém změnil, co ses oženil, a to k lepšímu," řekl

Sergej Ivanovič. Usmíval se na Kitty a patrně se o zapředený rozhovor pra-

málo zajímal. "Ale zůstal jsi věrný své vášni pro obhajobu nejparadoxněj-

ších témat."

"Káťo, neměla bys zbytečně stát," řekl jí muž, podal jí židli

a významně se na ni podíval.

"Konečně ani nemáme čas," dodal Sergej Ivanovič, když spa-

třil přibíhající děti.

V čele cválala Táňa v napnutých punčoškách, mávala košíkem

a kloboukem Sergeje Ivanoviče a hnala se přímo k němu.

Odvážně přiběhla k Sergejovi Ivanoviči, a blýskajíc očima, to-

lik podobnýma krásným očím otcovým, podala mu klobouk a dělala, že mu

jej chce nasadit, přičemž svou rozpustilost mírnila plachým a něžným ús-

měvem.

"Váreňka čeká," řekla a opatrně nasadila Sergejovi Ivanoviči

klobouk, když z jeho úsměvu viděla, že to smí udělat.

Váreňka stála ve dveřích. Měla žluté kartounové šaty a na hla-

vě bílý šátek.

"Už jdu, Varvaro Andrejevno," řekl Sergej Ivanovič, dopil ká-

vu a rovnal si po kapsách šátek a pouzdro na doutníky.

"Žeje moje Váreňka rozkošná? No řekni!" pravila Kitty k mu-

ži, jakmile Sergej Ivanovič vstal. Řekla to tak, aby ji Koznyšov mohl slyšet,

což si zřejmě přála. "A je tak hezká, tak ušlechtile hezká! Váreňko!" zavolala Kitty. "Budete v lese u mlýna? Přijdem za vámi."

"Kitty, ty docela zapomínáš na svůj stav," napomenula

ji stará kněžna, která se honem objevila ve dveřích. "Nesmíš takhle

křičet."

Váreňka uslyšela, jak ji Kitty volá a že jí matka vyčinila. Rych-

le, svižným krokem přistoupila ke Kitty. Rychlost pohybů, červeň, která

jí pokryla oživenou tvář - vše nasvědčovalo, že se s ní děje cosi nezvyklé-

ho. Kitty věděla, co to je, a bedlivěji pozorovala. Zavolala teď Váreňku jen

proto, aby jí v duchu požehnala k významné události, k níž mělo podle Kit-

tina mínění dojít dnes odpoledne v lese.

"Váreňko, byla bych moc šťastná, kdyby se stala jedna věc,"

zašeptala a políbila ji.

"Vy půjdete s námi?" rozpačitě se Váreňka zeptala Levina,

tváříc se, že neslyšela, co jí Kitty šeptala.

"Půjdu, ale jenom za humna a zůstanu tam."

"Ze se ti chce," prohodila Kitty.

"Musím se podívat na nové vozy a udělat soupis. A kde budeš

ty?"

"Na terase."

II

Na terase se shromáždila celá dámská společnost. Vůbec tam

po obědě rády sedávaly, ale dnes měly ke všemu práci. Kromě šití košilek

a háčkování povijánů, kterým byly všecky zaměstnány, se tam dnes zaváře-

lo podle metody, jež byla pro Agalju Michajlovnu novinkou, totiž bez při-

dání vody. Kitty zaváděla tuto novou metodu, které se používalo u nich

doma. Dříve to mívala na starosti Agalja, a jelikož pokládala za vyloučené,

že by se u Levinů něco dělalo špatně, přece nalila do zahradních a lesních

jahod vodu a tvrdila, že to jinak nejde. Byla přistižena a teď se zavářely

maliny v přítomnosti všech. Agalja měla být názorně přesvědčena, že i bez

vody se zavařenina povede.

8-883

113

Agafja s rozpáleným a uraženým obličejem, vlasy rozcuchané

a hubené ruce obnažené po loket, otáčela pánví nad železným bubnem s ře-

řavým dřevěným uhlím, zamračeně se dívala na maliny a přála si z duše,

aby ztuhly a neprovařily se. Kněžna tušila, že asi proti ní jakožto hlavní

rádkyni při zavařování malin bude namířen Agafjin hněv, a tak se snažila

budit dojem, že je zaměstnána něčím jiným a o maliny se nezajímá. Proto

mluvila o jiných věcech, ale tu a tam zašilhala po kamínkách.

"Vždycky kupuju služkám šaty sama ve výprodeji," pokračo-

vala v načatém rozhovoru. "Neměla by se už sebrat pěna, babičko?" doda-

la a obrátila se k Agafje. "Vůbec není nutné, abys to dělala sama, darmo by

ti bylo horko," zadržela Kitty.

Já to udělám," řekla Dolly a vstala. Opatrně přejížděla lžicí

po zpěněném cukrovém roztoku, a aby se od lžíce odlepily usazené škra-

loupky, občas jí ťukala o talíř, v kterém už bylo plno barevné, žlutě růžové

pěny s tekoucím krvavě červeným sirupem., Jak to budou děti lízat k čaji!"

pomyslila si a vzpomínala, jak se v dětství také divila, že velkým nechutná

to nejlepší - pěna.

"Stiva říká, že je mnohem lepší dávat peníze," pokračovala

mezitím Dolly v zajímavém rozhovoru, jaké dárky pro služebnictvo jsou

nejvhodnější. "Ale..."

"Kdepak peníze!" jednomyslně namítly kněžna a Kitty. "To-

ho si oni váží."

"No, já jsem například loni koupila naší Matrjoně něco skoro

jako popelín," řekla kněžna.

"Vzpomínám si, měla to o vašem svátku."

"Roztomilý vzoreček, docela jednoduchý a vkusný. Sama bych

si z toho něco pořídila, kdyby to neměla ona. Váreňka má něco podobného.

Je to rozkošné a levné."

"Tak, teď už to myslím bude," řekla Dolly, nechávajíc sirup

stékat ze lžíce.

"Sirup se musí táhnout jako těsto, pak je zavařenina hotová.

Ještě to chvilku povařte, Agafjo Michajlovno."

"Ty mouchy!" řekla Agafja zlostně. "Ono to vyjde nastejno,"

dodala.

Jejej, ten je roztomilý, neplašte ho!" náhle řekla Kitty, když

uviděla vrabce, který si sedl na zábradlí, obrátil si malinu a začal do ní klo-

vat.

"Dobře, ale jdi dál od těch kamínek," řekla matka.

"A propos de Váreňka," řekla Kitty francouzsky, jako mluvily

pořád, aby Agafja nerozuměla. "Víte, mamá, dnes nějak čekám, že se to

rozhodne. Však vy víte co. Bylo by to krásné!"

114

,Vida ji, dohazovačku!" řekla Dolly. Jak jemně a šikovně je

dává dohromady..."

"Ne, řekněte, mamá, co si o tom myslíte?"

"Co bych si mohla myslit? On {on byl Sergej Ivanovič) vždycky

mohl udělat nejlepší partii v Rusku. Teď už není nejmladší, ale stejně, to

vím, i dnes by si ho leckterá ráda vzala... Ona je moc hodná, ale on by

snad..."

"Ne, pochopte, maminko, proč by se k sobě tak ohromně hodi-

li. Za prvé je rozkošná!" řekla Kitty a zvedla jeden prst.

"Moc se mu líbí, to je pravda," přisvědčovala Dolly.

"A pak, on má takové společenské postavení, že na majetku ani

na společenském postavení ženy mu vůbec nemusí záležet. Jenom by potře-

boval hodnou, milou, klidnou ženu."

"Ano, s ní člověk opravdu může být klidný," souhlasila

Dolly.

"Za třetí, aby ho měla ráda. A to má... Totiž, bylo by to tak

krásné! Cekám, že se vrátí z lesa a všecko bude rozhodnuto. Hned jí to po-

znám na očích. Byla bych tolik ráda! Co ty myslíš, Dolly?"

Jenom se nerozčiluj. Vůbec se nemáš rozčilovat," napomenu-

la ji matka.

"Ale já se nerozčiluju, maminko. Mám dojem, že se dnes vy-

jádří."

"Ach, to je tak zvláštní, jak a kdy muž žádá o ruku... Je tu ně-

jaká hradba, a ta se najednou prolomí," řekla Dolly a snivě se usmívala při

vzpomínce, co kdysi prožila se Štěpánem Arkadjičem.

"Maminko, a jak vás tatínek požádal o ruku?" náhle se zeptala

Kitty.

"Nic zvláštního na tom nebylo, docela jednoduše," odpověděla

kněžna, ale při vzpomínce se celá rozzářila.

"Ne, ale jak? Přece jste ho měla ráda, dřív než jste si směli

promluvit?"

Pro Kitty mělo zvláštní kouzlo, že teď s matkou může hovořit

jako se sobě rovnou o těchhle hlavních otázkách v životě ženy.

"To víš, že měla. Jezdil k nám na statek."

"Ale jak jste se domluvili, maminko?"

"Ty si asi myslíš, že vy jste přišli na něco nového? Je to vždycky

stejné. Domluvili jsme se očima, úsměvy..."

"To jste řekla moc hezky, maminko! Ano, očima a úsměvy,"

přisvědčila Dolly.

"Ale co při tom říkal?"

"A co tobě říkal Kosťa?"

115

8*

"Psal křídou. Bylo to úžasné... Bože, připadá mi, že to bylo tak

dávno!" povzdechla si Kitty.

A tři ženy se zamyslily, všecky nad stejnou věcí. Kitty první

přerušila mlčení. V paměti sejí vynořila celá ta poslední zima před svatbou

a její okouzlení Vronským.

Jediná věc by tu byla... totiž Váreňčina bývalá láska," řekla,

neboť si na to vzpomněla v přirozené myšlenkové souvislosti. "Chtěla jsem

to Sergejovi Ivanoviči nějak říct, připravit ho. Oni všichni muži," dodala,

"hrozně žárlí na naši minulost."

"Všichni ne," odporovala Dolly. "Soudíš podle svého muže.

Dodnes ho trápí vzpomínka na Vronského, nemám pravdu?"

"Ano," řekla Kitty a v očích měla zasněný úsměv.

Jenom nevím," hájila stará kněžna svůj mateřský dohled nad

dcerou, "co by mu na tvé minulosti mohlo vadit? Ze se ti dvořil Vronskij?

To se stává každému děvčeti."

"Ale o tom přece nemluvíme," řekla Kitty a začervenala se.

"Baně, dovol," pokračovala matka. "A kromě toho jsi mi sama

nechtěla dovolit, abych s Vronským promluvila. Pamatuješ?"

"Bože, maminko!" řekla Kitty bolestně.

"Dnes vás nikdo neudrží... A tvůj vztah ani nemohl překročit

dovolené meze. To bych si s ním byla sama promluvila. Ale ty se, miláčku,

nesmíš rozčilovat. Pamatuj na to, prosím tě, a uklidni se."

Jsem úplně klidná, mamá."

Jaké štěstí to tenkrát bylo pro Kitty, že přijela Anna," pravila

Dolly, "a jak nešťastně to dopadlo pro ni. Ano, docela naopak," dodala

překvapená svou myšlenkou. "Tenkrát byla Anna tolik šťastná, a Kitty se

považovala za nešťastnou. A dopadlo to docela naopak! často na ni

myslím."

"To máš na koho myslit! Protivná, odporná žena bez srdce,"

horlila matka, která nemohla zapomenout, že se Kitty neprovdala za

Vronského, ale za Levina.

"Ze se vám chce o tom mluvit," řekla mrzutě Kitty. Já na to

nemyslím a nechci myslet... A nechci myslet," opakovala, když uslyšela po-

vědomé kroky na schodech.

"Na copak: a nechci myslet?" Levin vešel na terasu.

Ale nedostal odpověď, a už otázku neopakoval.

"To mě mrzí, že jsem tak rušivě vpadl do vašeho ženského krá-

lovství," řekl, když se po všech s nelibostí rozhlédl a poznal, že mluvily

o něčem, o čem by nemluvily před ním.

Na okamžik se mu skoro zdálo, že sdílí pocity Agafji Michaj-

lovny - nespokojenost, že maliny se zavařují bez vody, a vůbec nelibost

116

vůči cizímu ščerbackovskému vlivu. Ale přece se usmál a přistoupil ke

Kitty.

,Tak co?" zeptal se jí a díval se na ni stejně jako teď

všichni.

"Všecko v pořádku," s úsměvem řekla Kitty. "A co ty?"

"Představ si, do těch vozů se vejde třikrát tolik. Tak mám jet

pro děti? Už jsem dal zapřáhnout."

"Snad nechceš Kitty vézt v bryčce?" řekla matka vyčítavě.

"Vždyť pojedeme krokem, kněžno."

Levin kněžně nikdy neříkal mamá, jak to dělají zeťové, a kněž-

ně to nebylo milé. Avšak Levin, i když měl kněžnu velice rád a vážil si jí,

nemohl jí tak říkat, aby neznesvětil svůj cit k nebožce matce.

"Pojeďte s námi, mamá," vyzvala ji Kitty.

"Nechci se dívat na to bláznovství."

"Tak já půjdu pěšky. Vždyť to mi bude svědčit," Kitty vstala,

přistoupila k muži a vzala ho za ruku.

"Bude, ale všeho s mírou," poznamenala kněžna.

"Tak co, Agafjo Michajlovno, už je zavařenina hotová?" Levin

se na Agafju usmál, chtěl ji rozveselit. "Dopadlo to dobře podle nového re-

ceptu?"

"Snad dobře. Podle mě je převařená."

"Tím líp, Agafjo Michajovno, aspoň se nezkazí, vždyť led nám

už roztál a nemáme ji kde uschovat," řekla Kitty, neboť hned pochopila,

co muž sleduje, a oslovila stařenku s týmž úmyslem. "Zato hříbky a okurky

nakládáte báječně, maminka říká, že takové nikde nejedla," dodala s úsmě-

vem a narovnávala stařence šátek.

Agafja se na Kitty kysele podívala.

Jen mě netěšte, mladá paní. Mně stačí, když se kouknu na vás

dva, a už mám dobrou náladu," řekla, a to důvěrné "na vás dva" Kitty dojalo.

"Pojeďte s námi na houby, ukážete nám, kde rostou." Agafja

se usmála a zakroutila hlavou, jako by říkala: nemohu se na vás zlobit,

i kdybych chtěla.

,Udělejte to, prosím, jak jsem vám doporučovala," řekla stará

kněžna. "Dejte do sklenice nahoru papírek namočený v rumu. I když ne-

bude u ledu, nemůže se udělat plíseň."

117

III

Kitty byla zvlášť ráda, že sejí naskytla příležitost být s mužem

o samotě. Všimla si, jak mu po tváři, v níž se vše tak živě odráželo, přeběhl

mráček nevole ve chvíli, kdy vešel na terasu a zeptal se, o čem mluvily, ale

nedostal odpověď.

Když se vydali pěšky napřed a zmizeli ostatním z dohledu na

ujeté prašné cestě, poseté žitnými klasy a zrním, opřela se Kitty pevněji

o jeho rameno a přitiskla je k sobě. Levin už zapomněl na chvilkový nelibý

dojem a nyní, kdy ho myšlenka na její těhotenství neopouštěla ani na chvil-

ku, prožíval dosud neznámou, radostnou, od smyslnosti zcela oproštěnou

rozkoš z důvěrného vztahu k milované ženě. Nemuseli ani mluvit, avšak

přál si slyšet tón jejího hlasu, nyní v těhotenství změněný stejně jako po-

hled. V hlase i v pohledu byla něha a vážnost, jak tomu bývá u lidí, kteří

jsou trvale soustředěni jen a jen na milovanou práci.

"Neunavuje tě to? Opři se víc," řekl.

"Ne, jsem moc ráda, že můžeme být spolu chvíli sami. A mu-

sím se přiznat, i když mi je mezi nimi dobře, přece je mi líto našich zimních

večerů ve dvou."

"Bylo to hezké, ale tohle je ještě lepší. Oba jsme lepší," řekl

a přitiskl její paži k sobě.

"Víš, o čem jsme mluvily, než jsi přišel?"

"O zaváření?"

"Ano, o zaváření taky. A pak ještě o tom, jak se dělá nabídka

k sňatku."

"Ale!" řekl Levin. Vnímal spíš barvu jejího hlasu než slova,

protože ustavičně myslil na cestu, která teď vedla lesem, a vyhýbal se

místům, kde by Kitty mohla špatně šlápnout.

"A o Sergeji Ivanoviči a o Váreňce. Nic jsi nepozoroval? Moc

bych tomu přála," pokračovala. "Co si o tom myslíš?"

"Nevím, co si mám myslit," s úsměvem odpověděl Levin.

"Sergej mi po téhle stránce připadá hodně zvláštní. Přece jsem ti

vyprávěl..."

"Ano, jak byl zamilován do děvčete, a to mu umřelo..."

"Stalo se to, když jsem byl ještě dítě. Vím o tom jen z doslechu.

Pamatuju ho, jaký byl tenkrát. Byl úžasně milý. Ale od té doby pozoruju,

jak se chová k ženám. Je dvorný, některé se mu líbí, ale člověk přitom cítí,

že v nich vidí prostě lidi, a nikoliv ženy."

118

T

•\

Jistě, ale teď s Váreňkou... Snad by z toho mohlo něco

být..."

"Možná... Ale to bys ho musela znát. Je to zvláštní, podivu-

hodný člověk. Žije jen duševně. Je příliš člověk a vznešená duše."

"Cože? Copak by ho to ponížilo?"

"To ne, ale je už tak zvyklý výhradně na život duševní, že se

neumí smířit se skutečností, a Váreňka je přece jen skutečnost."

119

Levin si teď už zvykl směle vyjadřovat své myšlenky, aniž se je

namáhal odívat do přesných slov. Věděl, že v důvěrných chvílích, jako byla

tato, žena pochopí z pouhého náznaku, co jí chce říci. A skutečně mu po-

rozuměla.

"Dobře, jenže to není taková skutečnost jako třeba u mě.

Chápu, že mě by si nikdy nezamiloval. Ona je veskrze duchovní

typ-"

"To zas ne, on tě má tak rád a mě to vždycky tolik těší, že lidé

mně blízcí tě mají rádi..."

Jistě, je ke mně hodný, ale..."

"Ale není to takové, jako jste se měli rádi... s nebožtíkem Niko-

lenkou," dopověděl Levin. "Proč to neříci?" dodal. "Někdy si vyčítám, že nakonec zapomenu. Bože, byl to tak hrozný a přitom tak skvělý člověk...

Ach ano, o čem jsme to mluvili?" řekl po krátké pomlčce.

"Myslíš, že by se nemohl zamilovat," přeložila si Kitty jeho

slova do vlastní řeči.

"Ne že by se nemohl zamilovat," s úsměvem pravil Levin, "ale

chybí mu slabost, které je k tomu zapotřebí... Vždycky jsem mu záviděl, do-

konce dnes, kdy jsem tak šťastný, mu závidím."

"Závidíš mu, že se nedovede zamilovat?"

"Závidím mu, že je lepší než já," řekl Levin a usmál se. "Nežije

pro sebe. Celý jeho život je podřízen povinnosti. A proto může být klidný

a spokojený."

"A co ty?" otázala se s potutelným, láskyplným úsměvem.

Nebyla by za nic dokázala vyjádřit, jaký myšlenkový pochod

u ní vyvolal úsměv, avšak poslední závěr byl ten, že její muž ve svém nadše-

nem obdivu k bratrovi, před nímž snižoval sama sebe, není upřímný. Kit-

ty věděla, že ta neupřímnost vyvěrá z lásky k bratrovi, z pocitu přílišného

nezaslouženého štěstí a především z neutuchající touhy být lepší. To sejí na

něm líbilo, a proto se usmívala.

"A co ty? S čímpak nejsi spokojený?" zeptala se pořád s tím

úsměvem.

Těšilo ho, že nevěří v jeho nespokojenost s vlastní osobou,

a mimoděk ji vybízel, aby řekla příčinu své nedůvěry.

Jsem šťastný, ale nejsem spokojený sám se sebou," řekl.

"Ale jak můžeš být nespokojený, když jsi šťastný?"

"Totiž, jak bych ti to řekl? V hloubi duše si nic nepřeju, než

abys teď neklopýtla. Proboha, takhle nesmíš skákat!" pokáral ji, že udělala

příliš prudký pohyb, když měla překročit větev ležící na pěšině. "Ale když

120

uvažuju o sobě a srovnávám se s ostatními, především s bratrem, cítím, že

jsem špatný."

"Ale proč?" stále tak usměvavě pokračovala Kitty.

"Neděláš snad taky pro jiné? A co tvé statky, tvé hospodářství a tvá

kniha?"

"Ne, cítím, a zvlášť teď, že za to můžeš ty," řekl a přitiskl k sobě

její paži, "že to není ono. Dělám to všecko jen tak ledabyle. Kdybych mohl

mít tu práci rád, jako miluju tebe... Jenže to poslední dobu dělám jako ně-

jakou povinnou úlohu."

"A co si myslíš o tatínkovi?" ptala se Kitty. Je snad taky špat-

ný, protože nic nedělal pro obecné blaho?"

"On? Ne. Ale člověk potřebuje tu jeho prostotu, vyrovnanost

a dobrotu. A dá se něco takového říct o mně? Nepracuju a trápím se. To

všecko máš ty na svědomí. Dokud jsem neměl tebe ani tohle" ukázal oči-

ma na její břicho a Kitty jeho pohledu porozuměla, "věnoval jsem všecky

síly práci. Ale teď to nedokážu a je mi to hanba. Právě že to dělám jako po-

vinnou úlohu, že se přetvařuju..."

"A chtěl bys teď měnit se Sergejem Ivanovičem?" řekla Kitty.

"Chtěl bys pracovat pro obecné blaho a mít ten povinný úkol rád jako on,

a nic víc?"

"Ovšemže ne," pravil Levin. "Ostatně jsem tak šťastný, že nic

nechápu. A ty si myslíš, že se dnes vyjádří?" dodal po chvíli.

"Ano i ne. Ale moc bych si to přála. Počkej." Shýbla se a utrhla

kopretinu rostoucí při cestě. "Tak říkej: ano, ne." Podala mu

květinu.

"Ano, ne," říkal Levin, když otrhával úzké, zaprášené bílé

plátky. Kitty rozechvěně sledovala jeho prsty.

"Ne, počkej!" zarazila ho a chytila ho za ruku. "Teď jsi utrhl

dva."

"No, tak tenhle malý neplatí," řekl Levin a utrhl kratinký ne-

rozvitý plátek. "Vida, bryčka nás už dohonila."

"Nejsi unavená, Kitty? volala kněžna.

"Vůbec ne."

"Nebo bys mohla nasednout, když koně budou klidní a pojede-

te krokem."

Ale už to nestálo za to. Už to měli blízko, a všichni šli

pěšky.

121

IV

Váreňka ve svém bílém šátku na černých vlasech, obklopena

dětmi, kterým se dobromyslně a vesele věnovala, a patrně rozechvělá vy-

hlídkou, že muž, který sejí líbí, se možná vyjádří, byla velice půvabná. Ser-

gej Ivanovič chodil vedle ní a stále ji se zalíbením pozoroval. Při pohledu

na ni vzpomínal na všecky ty milé řeči, které od ní slyšel, na všecko, co o ní

věděl hezkého, a stále víc a víc si uvědomoval, že k ní chová docela zvláštní

cit, jaký poznal dávno a dávno a jen jednou, v raném mládí. Radostný po-

cit, že je jí nablízku, stále vzrůstal. A když jí pak dával do košíku obrovské-

ho kozáka na tenké nožičce a s ohnutým okrajem, pohlédl jí do očí, zpozo-

roval, jak jí obličej polila červeň radostného i bázlivého rozechvění, také

upadl do rozpaků a mlčky se na ni usmál až příliš výmluvně.

Když je tomu tak, řekl si, musím se rozmyslit a rozhodnout se,

a nepoddávat se chvilkovému opojení jako nějaký hošík.

"Půjdu teď hledat houby samostatně, takhle není můj přínos

znát," prohlásil a z okraje lesa, kde chodili hedvábnou nízkou trávou mezi

řídkými starými břízami, se vydal sám dál do lesa, kde se mezi bílými březo-

vými kmeny šedaly kmeny osik a tměly se lískové keře. Sergej Ivanovič ušel

asi čtyřicet kroků a zašel za keř brslenu, který byl v plném květu, obsypaný

růžově červenými jehnědami. Zůstal stát s jistotou, že ho nikdo neuvidí. Ko-

lem dokola bylo naprosté ticho. Jen v korunách bříz, pod kterými stál, jako

včelí roj neúnavně bzučely mouchy a občas sem dolehly hlasy dětí. Vtom

zazněl poblíž na kraji lesa Váreňčin hluboký alt, volající Gríšu, a Sergejovi

Ivanoviči se ve tváři rozhostil radostný úsměv. Jakmile si jej uvě-

domil, nespokojeně nad sebou zavrtěl hlavou, vyndal si doutník a chtěl si

zapálit. Dlouho nemohl rozškrtnout sirku o kmen břízy. Jemná blána bílé

kůry se lepila na fosfor a sirka zhasínala. Konečně jedna chytla a vonný

dým z doutníku jako široký vlnící se háv se vinul kupředu i nahoru nad keř

pod převislé větve břízy. Sergej Ivanovič pomalu vykročil, sledoval zrakem

pruh kouře a rozjímal o svém duševním stavu.

"A proč ne?" přemýšlel. "Kdyby to bylo pouhé chvilkové vzpla-

nutí anebo vášeň, kdybych pociťoval jen náklonnost, vzájemnou náklon-

nost (mohu říci, že vzájemnou), ale přitom bych si uvědomoval, že je

v příkrém rozporu s celým mým životním stylem, kdybych cítil, že podleh-

nout té náklonnosti znamená zradit své poslání a svou povinnost... ale nic

takového tu není. Jedinou námitku bych mohl vznést - že totiž, když

jsem ztratil Marii, řekl jsem si, že zůstanu věrný její památce. Jen to mluví

proti mému citu... To je závažné," říkal si Sergej Ivanovič, ale zároveň cí-

til, že pro něho osobně nemůže být na té okolnosti nic závažného, ledaže to

122

narušuje v očích jiných lidí poetickou roli, v které vystupuje. Ale kromě to-

ho, i kdyby hledal sebevíc, nenajde nic, co by se dalo uvést proti jeho citu.

Kdyby volil jen rozumem, nemohl by najít nic lepšího.

I když si usilovně vybavoval v paměti ženy a dívky, jež znával,

nemohl si vzpomenout na žádnou dívku, která by takovou měrou v sobě

slučovala všecky, skutečně všecky vlastnosti, jaké si při střízlivé úvaze přál

vidět u své ženy. Měla svůj půvab a kouzlo mládí, ale nebyla dítě, a jestliže

ho milovala, pak ho milovala uvědoměle, jak má milovat žena. To za prvé.

Za druhé jí byly vyšší kruhy nejen vzdáleny, ale patrně jimi pohrdala, ale

zároveň je znala a měla všecky způsoby ženy z lepší společnosti, bez nichž si

Sergej Ivanovič nedovedl životní družku představit. Za třetí: byla zbožná

a přitom to nebyla dětsky neuvědomělá zbožnost a dobrota jako například

u Kitty, ale její život byl založen na náboženském přesvědčení. I v podrob-

nostech u ní Sergej Ivanovič shledával vše, co požadoval od ženy: byla chu-

dobná a osamělá, takže by nepřivedla houf příbuzných a jejich vliv do mu-

žovy domácnosti, jak to viděl u Kitty, ale byla by vším povinována muži,

což si rovněž povždy přál pro svůj budoucí rodinný život. A tato dívka, kte-

rá v sobě spojovala všechny hodnoty, ho měla ráda. Sergej Ivanovič byl

skromný, ale to mu nemohlo uniknout. I on ji měl rád. Jediným důvodem,

mluvícím proti, byla jeho léta. Avšak u nich v rodě žili lidé dlouho, on sám

neměl jediný šedivý vlas, nikdo mu nehádal čtyřicet a také si vzpomínal,

jak Váreňka říkala, že jen v Rusku se padesátníci považují za starce, kdežto

ve Francii si padesátník říká, že je dans la force de íáge , a čtyřicátník je

un jeune homme 2. Ale co znamenala léta, když byl mlád srdcem tak jako

před dvaceti roky? Nebyla to snad mladost, ten cit, který se ho nyní zmoc-

nil, když vyšel druhou stranou opět na kraj lesa a v jasném světle šikmých

slunečních paprsků spatřil ladnou postavu Váreňky v žlutých šatech a s ko-

šíkem, svižným krokem míjející kmen staré břízy, a když ten dojem z Vá-

reňčina zjevu splynul s úchvatným obrazem žlutého ovesného pole zapla-

veného šikmými paprsky a vzdáleného starého lesa za polem, posetého žlu-

tými skvrnami a mizejícího v modré dálce? Srdce se mu sevřelo radostí. Za-

plavil ho pocit něhy. Cítil, že je rozhodnut. Váreňka se shýbla, aby sebrala

houbu, a teď se zas mrštně vztyčila a ohlédla se. Sergej Ivanovič odhodil

doutník a rázným krokem zamířil k ní.

1 V nejlepších letech, (franc.)

2 Mladý muž. (franc.)

123

V

"Varvaro Andrejevno, když jsem byl ještě hodně mladý, vytvo-

řil jsem si ideál ženy, do které se zamiluji a kterou pln štěstí učiním svou že-

nou. Prožil jsem dlouhý život a teď poprvé jsem ve vás potkal, co jsem hledal.

Miluji vás a žádám vás o ruku."

Sergej Ivanovič si to říkal ve chvíli, když už byl deset kroků od

Váreňky. Klečela na zemi, a chráníc houbu před Gríšou, volala na malou

Mášu.

"Sem, sem! Těch tu je, a samé maličké!" volala svým milým

hlubokým hlasem.

Když viděla přicházet Sergeje Ivanoviče, nevstala ani nezmě-

nila pozici, ale všecko mu říkalo, že tuší jeho blízkost a těší se z ní.

"Našel jste něco?" zeptala se a otočila se k němu hezkou, jem-

ně usměvavou tváří pod bílým šátkem.

"Vůbec nic," řekl Sergej Ivanovič. "A vy?"

Neodpovídala mu, zaujata dětmi, které se kolem ní nahrnuly.

Ještě tady pod tou větví," ukázala maličké Máše drobnou sy-

rovinku, jejíž pružný růžový klobouček byl propíchnutý suchým stéblem,

zpod kterého se prodírala. Váreňka vstala, když Máša rozlomila syrovinku

na dvě bílé půlky a zdvihla ji. "To mi připomíná dětství," dodala, poodešla od dětí a připojila se k Sergejovi Ivanoviči.

Několik kroků ušli mlčky. Váreňka viděla, že Sergej Ivanovič

chce něco říci. Tušila, co to je, a trnula radostným vzrušením i bázní. Odešli

tak daleko, že by je už nikdo nemohl slyšet, ale Sergej Ivanovič dosud ne-

promluvil. Váreňka raději mlčela. Po takové odmlce by se dalo snadněji

říci, co říci chtěli, než kdyby se bavili o houbách. Ale proti své vůli Váreňka

jaksi neúmyslně řekla:

"Tak jste nic nenašel? Uprostřed lesa je jich vlastně vždycky

méně."

Sergej Ivanovič vzdychl a neodpovídal. Mrzelo ho, že začala

o houbách. Byl by ji rád vrátil k jejím dřívějším slovům, když se zmínila

o dětství. Ale mlčel a za chvíli takřka proti své vůli navázal na její slova po-

slední.

Jenom jsem slyšel, že hříbky rostou většinou na kraji lesa, ač-

koli nerozeznám hřib od jiné houby."

Uběhlo ještě několik minut, ještě víc se vzdálili od dětí a byli

docela sami. Váreňce tak bušilo srdce, že slyšela jeho tlukot a cítila, jak

rudne, bledne a opět rudne.

Stát se ženou takového muže jako Koznyšov, to se jí po životě

124

u paní Stahlové jevilo vrcholem štěstí. Kromě toho si byla téměř jista, žeje

do něho zamilovaná. A teď se to mělo rozhodnout. Na Váreňku padl strach.

Strach, že se vysloví. I strach, že se nevysloví.

Teď anebo nikdy muselo dojít k vyznání. Cítil to i Sergej Ivano-

vic. Váreňčin pohled, ruměnec a sklopené zraky, vše svědčilo o bolestném

očekávání. Sergej Ivanovič to viděl a bylo mu jí líto. Cítil dokonce, že nic teď

neříci znamená urazit ji. Rychle si v duchu opakoval všechny důvody, mlu-

vící pro jeho rozhodnutí. Opakoval si i slova, jimiž chtěl formulovat svou

nabídku, ale místo toho, veden záhadnou nenadálou pohnutkou, se zniče-

honic zeptal:

,A čím se vlastně liší hřib od kozáka?"

Váreňce se chvěly rty rozčilením, když odpovídala:

"Klobouček se skoro neliší, jenom nožka."

A jakmile ta slova padla, oba pochopili, že je konec všemu, že

co mělo být řečeno, řečeno nebude - a obapolné vzrušení, které před

chvíli dostoupilo nejvyššího stupně, zvolna pominulo.

"Kozák, ten má nožičku, která vypadá jako brada bruneta,

když se dva dny neholí," řekl Sergej Ivanovič už klidně.

"Ano, máte pravdu," s úsměvem přisvědčila Váreňka, a mimo-

děk změnili směr své procházky. Blížili se k dětem. Váreňce bylo smutno

i hanba, ale zároveň měla pocit úlevy.

Po návratu domů si Sergej Ivanovič v duchu probíral všechny

důvody a shledal, že se mýlil. Nemohl se zpronevěřit Mariině památce.

"Pomalu, děti, pomalu!" skoro zlostně okřikl Levin děti

a stoupl si před ženu, aby ji chránil, když jim celý houf letěl s radostným

výskotem naproti.

Za dětmi vyšli z lesa i Sergej Ivanovič a Váreňka. Kitty se ani

nemusela Váreňky ptát. Z klidných a poněkud zahanbených tváří poznala,

že se její plány zhatily.

"Tak co?" zeptal se jí muž, když se zas vraceli domů.

"Nezabírá," řekla Kitty, úsměvem i způsobem řeči připomína-

jíc otce, což u ní Levin často se zalíbením pozoroval.

Jak to, nezabírá?"

"Takhle." Vzala muže za ruku, přitáhla ji k ústům a dotkla se

jí semknutými rty. Jako když se líbá ruka biskupovi."

"A kdo vlastně nezabírá?" zasmál se.

"Oba. Ale to se musí takhle..."

"Tamhle jedou sedláci..."

"Nic neviděli..."

125

VI

Zatímco děti svačily, seděli dospělí na balkóně a rozprávěli jako

by se nic nestalo, ačkoli všichni - zejména Sergej Ivanovič a Váreňka -

velmi dobře věděli, že se stala byť nepříznivá, ale přece důležitá věc. Oba

měli stejné pocity, jaké mívá žák, když musí po neúspěšné zkoušce opako-

vat třídu anebo je provždy vyloučen ze školy. Všichni přítomní rovněž tuši-

li, že se něco zběhlo, a živě se bavili o vedlejších věcech. Levin a Kitty byli

dnes večer zvlášť šťastní a milostně naladění. A to, že byli šťastní ve své lás-

ce, obsahovalo nemilou narážku na ty, kdo také toužili po lásce a nemohli ji

mít - až si to Levin a Kitty vyčítali.

"Vzpomeňte si na má slova, Alexandr nepřijede," řekla stará

kněžna.

Dnes večer čekali od vlaku Oblonského a starý kníže psal, že

možná přijede také.

,A já vím proč," pokračovala kněžna. "Říká, že mladí mají

zůstat první dobu sami."

"Však nás tatínek beztak zradil. Už jsme ho takovou dobu ne-

viděli," řekla Kitty. "A copak jsme mladí? My už jsme hrozně staří."

"Ale když nepřijede, taky vás opustím, děti," povzdechla si

smutně kněžna.

"Ale prosím vás, maminko!" pustily se do ní obě dcery.

Jen si představ, jak mu asi je! Vždyť teď..."

A docela znenadání se staré kněžně zatřásl hlas. Dcery ztichly

a podívaly se na sebe. Mamá si vždycky musí na všem najít něco smutného,

pravil jejich pohled. Nevěděly, že kněžně sice bylo u dcery hezky a že si tu

připadala užitečná, ale že přece myslí se zoufalým smutkem na sebe i na

muže od té doby, co provdali poslední milovanou dceru a rodinné hnízdo

osiřelo.

"Co byste ráda, Agafjo Michajlovno?" pojednou se otázala

Kitty, když Agafja přišla za ní a tajuplně a významně se tvářila.

"Co bude s večeří?"

"Výborně," řekla Dolly. "Ty jdi obstarat večeři, a já půjdu

s Gríšou opakovat úlohu. Beztak dnes ještě nic nedělal."

"To padá na mou hlavu! Nech toho, Dolly, já půjdu," řekl Le-

vin a vyskočil.

Gríša už vstoupil na gymnázium a měl si přes léto opakovat

učební látku. Darja Alexandrovna už v Moskvě probírala se synem latinu,

a když přijeli k Levinovým, vytkla si za pravidlo opakovat s ním alespoň

jednou denně nejobtížnější lekce z matematiky a z latiny. Levin se nabídl,

126

že ji zastoupí, ale když si matka jednou poslechla Levmovu hodmu a vidě-

la, že se to neděje tak, jak v Moskvě s Gríšou opakoval domácí učitel, přišla

sice do rozpaků a dbala, aby se Levin neurazil, ale přesto mu kategoricky

sdělila, že se učivo musí probírat podle knížky, jako to dělá učitel, a že se to-

ho raději zase ujme sama. Levin měl zlost na Štěpána Arkadjiče, že ve své

lehkomyslnosti ponechává dohled nad vyučováním matce, která tomu ne-

rozumí, ač by se měl o to starat sám. Měl zlost i na učitele, že učí děti tak

bídně. Ale švagrové slíbil, že se bude s Gríšou učit tak, jak si ona přeje. Pak

už Gríšu neučil podle vlastní metody, ale podle knížky, a proto to dělal ne-

rad a často zapomínal, že má mít hodinu. Tak tomu bylo i dnes.

"Ne, já půjdu, Dolly, jen sed," řekl. "Probereme všecko po po-

řádku, jak je to v knize. Jenom až přijede Stiva, půjdem si zastřílet, tak to

vynecháme."

A Levin odešel za Gríšou.

Totéž řekla Váreňka Kitty. I ve šťastné, spořádané domácnosti

Levinových dovedla být Váreňka užitečná.

Já obstarám večeři, a vy seďte," pravila a stoupla si k Agafje.

"Ach ovšem, asi nedostali kuřata. Ať vezmou naše..." řekla

Kitty.

"Však my s Agafjou Michajlovnou na něco přijdeme." A Vá-

reňka odešla za stařenkou.

"Milé děvče!" pravila kněžna.

"Nejen milé, mamá, ale prostě poklad, jaký se hned tak ne-

najde."

"Tak vy dnes čekáte Štěpána Arkadjiče?" prohodil Koznyšov,

neboť zřejmě nechtěl pokračovat v rozmluvě o Váreňce. "Člověk by stěží

našel dva švagry, aby si byli tak málo podobní," dodal s jemným úsměvem.

Jeden jako rtuť, ve společnosti je ve svém živlu jako ryba ve vodě. Druhý,

náš Kosťa - čilý a hbitý, ke všemu citlivý, ale sotvaže se octne ve společ-

nosti, buď sedí jako zařezaný nebo se zbytečně rozčiluje, jako ryba na

suchu."

"Ano, je moc lehkomyslný," obrátila se kněžna k Sergejovi

Ivanoviči. "Právě jsem vás chtěla požádat, abyste mu domluvil, že ona

ukázala na Kitty) tady nemůže zůstat, rozhodně musí jet do Moskvy. On

říká, že dopíše pro lékaře..."

"Mamá, on všecko udělá, se vším souhlasí," řekla Kitty, mrzu-

tá na matku, že v té věci dělá rozhodčím Sergeje Ivanoviče.

Do jejich hovoru se v aleji ozval frkot koní a skřípot kol na

štěrku.

Ještě než Dolly vstala a vykročila muži naproti, už dole z okna

pokoje, kde se učil Gríša, vyskočil Levin a pomáhal ven Gríšovi.

127

,To je Stiva!" zavolal Levin pod balkónem. ,Už jsme hotovi,

Dolly, neměj strach!" dodal a jako kluk uháněl naproti povozu.

,Is, ea, id, eius, eius, eius," křičel Gríša a poskakoval alejí.

"A ještě někdo. Asi tatínek!" zvolal Levin, když zůstal stát

u vchodu do aleje. "Kitty, nechoď po těch strmých schodech, jdi kolem."

Avšak Levin se zmýlil, když pána v kolesce pokládal za starého

knížete. Když došel blíž, uviděl vedle Štěpána Arkadjiče nikoli knížete, ný-

brž hezkého, tělnatého mladého muže ve skotské čapce s dlouhými vlající-

mi stuhami. Byl to Váseňka Veslovskij, vzdálený bratranec Sčerbackých,

oslnivý petrohradskomoskevský mladý muž, "výborný hoch a náruživý

nimrod", jak ho představil Stěpan Arkadjič.

Veslovskij si pranic nedělal ze zklamání, které vzbudil tím, že

1 On, ona, ono, jeho, její, jeho. (lat.)

128

přijel místo starého knížete. Zvesela se pozdravil s Levinem a připomněl

mu, že už se znají, pak vysadil do kolesky Gríšu a přenesl ho přes pointera,

kterého si vezl s sebou Stěpan Arkadjič.

Levin nenasedl do kolesky, ale šel za ní pěšky. Trošku ho mrze-

lo, že nepřijel starý kníže, kterého měl tím raději, čím lépe ho znal. Mrzelo

ho, že se tu objevil Váseňka Veslovskij, člověk úplně cizí a zbytečný. A byl

najednou ještě cizejší a zbytečnější, jakmile Levin došel ke vchodu, kde už

se shromáždil rozjařený hlouček dospělých a dětí. Spatřil, že Váseňka

Veslovskij s nápadnou roztomilostí a dvorností líbá Kitty ruku.

"My jsme s vaší paní příbuzní a staří známí," pravil Váseňka

Veslovskij a znova Levinovi pevně, přepevně stiskl ruku.

"Tak co, je dost pernaté?" otočil se k Levinovi Stěpan Arkadjič,

který sotva stačil každého pozdravit. "My dva máme nejkrvelačnější úmy-

sly. Kdepak, mamá, nebyli od té doby v Moskvě. Tu máš, Táno! Vyndej

to, prosím tě, je to vzadu ve voze," obracel se na všecky strany. "Vypadáš teď ohromně svěže, Dollinko," říkal ženě a opět jí líbal ruku, kterou podržel

ve své a potřepával ji shora druhou rukou.

Ačkoli byl Levin ještě před chvílí v nejlepším rozmaru, škaredil

se teď na všecky a nic mu nebylo po chuti.

"Kohopak včera líbal těmi rty?" myslil si, když se díval, jak

Stěpan Arkadjič cukruje před ženou. Podíval se na Dolly a ani ta se mu nelí-

bila.

Vždyť jeho lásce nevěří. Co ji tedy tolik těší? Hnusné!

Levin se podíval na kněžnu, která mu byla ještě před chvílí tak

milá, a nelíbil se mu způsob, jak vítala toho Váseňku s těmi jeho stuhami

jako ve vlastním domě.

I Sergej Ivanovič, který také vyšel na schody, mu byl nepříjem-

ný tím líčeným přátelským tónem, kterým uvítal Štěpána Arkadjiče, ačkoli

Levin věděl, že jeho bratr nemá Oblonského rád a neváží si ho.

I Váreňka, i ta mu byla protivná, když se s takovým svatouš-

kovským výrazem seznamovala s mladým pánem, ačkoli myslila jen na to,

jak by se vdala.

A nejvíc proti mysli mu byla Kitty, protože se tak vpravila do

onoho tónu rozmarného veselí, s nímž tento pán pohlížel na svůj zájezd na

venkov jako na nějaký svátek pro sebe i pro ostatní, a obzvlášť nepříjemně

působil zvláštní úsměv, kterým odpovídala na jeho úsměvy.

V živém hovoru se všichni ubírali dovnitř. Ale sotvaže se všich-

ni usadili, Levin se otočil a odešel. Kitty viděla, že se s mužem něco děje.

Chtěla využít příhodné chvilky, aby si promluvili o samotě, ale řekl jí, že

musí do kanceláře, a chvátal pryč. Už dávno si nepřipouštěl takovou sta-

9-833

129

rošt o hospodářství jako dnes. "Oni by mohli mít celý týden nedělí," myslil si, "ale tady je každodenní práce, která nepočká a bez které bychom nebyli

živi."

VII

Levin se vrátil domů, teprve když pro něho vzkázali k večeři.

Na schodech stála Kitty s Agafjou a radily se, jaká vína mají k večeři

podávat.

"Ale k čemu ten povyk? Dáte, co obyčejně pijeme."

"Ne, Stiva to nepije... Kosťo, počkej, co je s tebou?" začala Kit-

ty a spěchala za ním, ale nepočkal na ni, dlouhými kroky jí nelítostně unikl

do jídelny a ihned se účastnil živé konverzace, kterou tam udržoval Váseň-

ka Veslovskij a Stěpan Arkadjič.

"Tak si zítra vyjedem na hon?" pravil Stěpan Arkadjič.

"Pojeďme, prosím," řekl Veslovskij, přesedl si bokem na druhou

židli a přehodil si tlustou nohu přes druhou.

"Velice rád, pojedeme. Už jste byl letos na honu?" tázal se Levin

Veslovského a pozorně se mu díval na nohu, ale přitom mluvil s líčenou

roztomilostí, kterou u něho Kitty tak dobře znala a která mu tak málo slu-

šela. "Na sluky nevím, jestli přijdeme, ale bekasín je hodně. Jenom musíme

časně vyjet. Neunaví vás to? Nejsi unavený, Stivo?"

Já a unavený? Jakživ jsem nebyl unavený. Víte co, nepůjdem

celou noc spát! Půjdeme ven."

"Vážně, budeme vzhůru! Výborně!" souhlasil Veslovskij.

"O tom není pochyb, že můžeš být vzhůru a nenechat spát

ostatní," obrátila se k muži Dolly s nenápadnou ironií, jak s ním teď jedna-

la skoro vždy. "Ale já bych řekla, že už je nejvyšší čas... Půjdu, nebudu ve-

čeřet."

"Ne, poseď ještě, Dollinko," řekl Stěpan Arkadjič a šel k ní na

druhou stranu velkého stolu, u kterého večeřeli. Ještě ti musím povědět

spoustu věcí."

Jistě to nebude stát za řeč."

Jestlipak víš, že Veslovskij byl u Anny? A zase k nim pojede.

Vždyť oni bydlí sotva nějakých sedmdesát verst od vás. Já se k nim určitě

taky podívám. Veslovskij, pojď sem!"

Váseňka přešel k dámám a posadil se vedle Kitty.

"Ach, povídejte, prosím, vy jste byl u ní? Jak sejí daří?" obráti-

la se k němu Darja Alexandrovna.

130

Levin zůstal na druhém konci stolu, a třebaže dál hovořil

s kněžnou a Váreňkou, neušlo mu, že Stěpan Arkadjič, Dolly, Kitty a Ves-

lovskij zapředli živý a tajemný rozhovor. Nejenže vedli tajemné řeči, ale Le-

vin ke všemu viděl ve tváři své ženy výraz opravdového citu, když jí Váseň-

ka cosi živě vykládal, a ona se mu dívala do hezkého obličeje a mohla na

něm oči nechat.

"Mají to tam moc hezké," vyprávěl Váseňka o Vronském a

o Anně. "Netroufám si to ovšem posuzovat, ale člověk si u nich připadá ja-

ko v rodině."

"A jaké mají plány?"

"Na zimu chtějí tuším jet do Moskvy."

"To by bylo krásné, kdybychom se u nich všichni sešli! Kdy po-

jedeš?" zeptal se Stěpan Arkadjič Váseňky.

"Budu u nich přes červenec."

"A ty bys jela?" obrátil se Stěpan Arkadjič k ženě.

"Už dávno jsem chtěla a rozhodně pojedu," řekla Dolly. Je

mi jí líto, a znám ji. Je to skvělá žena. Pojedu sama, až ty odjedeš, takže ne-

budu nikomu na obtíž. A bez tebe tam budu dokonce radši."

"Výborně," řekl Stěpan Arkadjič. "A co ty, Kitty?"

Já? Co bych tam dělala?" řekla Kitty celá rudá a ohlédla se

po muži.

"Znáte se s Annou Arkadjevnou?" otázal sejí Veslovskij. Je to

velmi půvabná žena."

"Ano," odvětila Kitty a začervenala se ještě víc, vstala a při-

stoupila k muži.

"Tak ty zítra půjdeš na hon?" řekla.

V těch několika minutách Levinova žárlivost značně vzrostla,

zvlášť když viděl, jak ženu polil ruměnec za rozmluvy s Veslovským. Když

teď

slyšel její slova, už je chápal po svém. Třebaže se později sám divil, když na to

vzpomínal, teď se mu zdálo jasné, proč se ho ptá, zda pojede na lov - jistě

ji to zajímalo jen proto, aby věděla, zda manžel dopřeje to potěšení Váseň-

kovi Veslovskému, do kterého už byla podle Levinových představ zamilo-

vaná.

"Ano, půjdu," řekl nucené a vlastní hlas mu byl protivný.

"Ne, radši zůstaňte zítra přes den doma, vždyť Dolly muže sko-

ro neužila. Jděte až pozítří," řekla Kitty.

Levin si její slova vyložil takto: Nepřipravuj mě o jeho společ-

nost. Ze odejdeš ty, to mi vůbec nevadí, ale nech mě užít společnosti toho

roztomilého mladého muže.

"O prosím, přeješ-li si, zůstanem zítra doma," zvlášť líbezně

odvětil Levin.

9»

131

Váseňka, nemající ani potuchy, jaké útrapy způsobil svou pří-

tomností, vstal od stolu hned po Kitty, sledoval ji usměvavým pohledem

a šel za ní.

Levin ten pohled viděl. Zbledl a jednu chvíli nemohl popad-

nout dech. Všecko se v něm vařilo. Taková opovážlivost! Takhle se dívat

na jeho ženu!

"Tedy zítra? Pojeďme, prosím," řekl Váseňka. Přisedl k Levino-

vi a podle zvyku zase skrčil nohu pod sebe.

Levinova žárlivost ještě vzrostla. Už se viděl jako oklamaný

manžel, který je ženě a milenci dobrý jen k tomu, aby jim umožňoval

pohodlný život a zábavu... Ale přesto se Váseňky vlídně a pohostinně

vyptával, jaké má myslivecké zkušenosti, jakou pušku, jaké boty,

a souhlasil, že si vyjedou zítra.

Naštěstí pro Levina učinila stará kněžna konec jeho trýzni tím, že

vstala a doporučila i Kitty, aby šla spát. Ale ani teď neušel Levin dalším mu-

kám. Když Váseňka dával dobrou noc paní domu, chtěl jí opět políbit ru-

ku, ale Kitty se zarděla a s naivní nezdvořilostí, za kterou jí pak matka vy-

činíla, odtáhla ruku a řekla:

,U nás to není zvykem."

Podle Levina se provinila tím, že připustila takové chování,

a ještě více tím, jak nevhodně dala najevo, že se jí to chování nelíbí.

.Jak můžete jít spát!" pravil Stepán Arkadjič. Po několika

sklenicích vína, které vypil u večeře, měl tu nejrůžovější, nejvýš poetickou

náladu. "Podívej, Kitty," ukázal na měsíc vyplouvající nad korunami líp,

"jaká nádhera! Veslovskij, teď by se hodila serenáda. Víš, on má příjemný

hlas, cestou jsme se sezpívali. Dovezl dvě úchvatné nové romance. Měli by-

chom si zazpívat s Varvarou Andrejevnou."

Když se všichni rozešli, Oblonskij a Veslovskij se ještě dlouho

procházeli alejí, odkud zaznívaly jejich hlasy, zkoušející novou romanci.

Levin naslouchal těm hlasům z manželčiny ložnice, kde seděl

v křesle jako mrak a vytrvale mlčel k jejím otázkám, co s ním vlastně je. Až

když se ho nakonec s ostýchavým úsměvem sama zeptala: "Snad ti něco va-

dí na Veslovském?" - najednou vybuchl a všecko jí řekl. To, co říkal, ho

uráželo, a proto ho to ještě víc dráždilo.

Stál před ní, oči pod svraštěným obočím mu hrozivě plály a sil-

né ruce si tiskl k hrudi, jako by napínal všechny síly, aby se udržel. Výraz

jeho obličeje by byl drsný, až krutý, kdyby se v něm zároveň nezračilo utr-

pení, které ji dojímalo. Brada se mu třásla a hlas mu přeskakoval.

"Chápej, že nežárlím, to je ohavné slovo. Nemohu žárlit a vě-

řit, že by... Neumím vyjádřit, jak mi je, aleje to hrozné... Nežárlím, ale

132

uráží mě a pokořuje, že se někdo opovažuje myslit, že se opovažuje na tebe

dělat takové oči..."

"Ale jaké oči?" řekla Kitty a měla nejlepší snahu vybavit si

všechny řeči a gesta z dnešního večera i všechny jejich odstíny.

V hloubi duše se domnívala, že se něco dělo právě v té chvíli,

kdy za ní Veslovskij přišel na druhý konec stolu, ale neodvážila se to při-

znat ani sama sobě a tím méně se odhodlala říci to muži a zvýšit tak jeho

muka.

"A co se na mně dnes může líbit?"

"Ach!" zvolal a chytil se za hlavu. "Kdybys nemluvila! To

znamená, kdybys byla svůdnější..."

"Ale ne, Kosťo, počkej, poslouchej přece!" řekla Kitty a dívala

se na něho s bolestí i soucitem. "Co si vůbec myslíš? Když pro mne kromě

tebe nikdo, nikdo neexistuje! Chceš, abych se s nikým nestýkala?"

V prvním okamžiku ji jeho žárlivost urazila, zlobila se, že má

zakázanou i sebemenší, zcela nevinnou zábavu, ale teď by ráda obětovala

nejen takové maličkosti, ale všecko pro jeho klid, aby ho zbavila muk, kte-

rými trpěl.

"Pochop, v jaké jsem hrozné a komické situaci," pokračoval

zoufalým šeptem, "když je mým hostem, když se vlastně žádné neslušnosti

nedopustil, nepočítám-li jeho familiární způsoby a to, že dává nohu pod se-

be. On to pokládá za vrchol bontonu, a proto k němu musím být vlídný."

"Ale, Kosťo, ty přeháníš," pravila Kitty a v hloubi duše se ra-

dovala z přemíry jeho lásky, která se teď projevovala žárlivostí.

"Nejhroznější je, že jsi taková jako vždycky, a teď, kdy jsi pro

mne takovou svátostí, jsme tak šťastní, tak výjimečně šťastní, najednou ta-

kový neřád... Neřád ne, proč mu vlastně nadávám? Nic mi po něm není.

Ale proč má trpět naše štěstí?"

"Počkej, už vím, jak to vzniklo," začala Kitty.

Jak? jak?"

"Viděla jsem, jak ses tvářil, když jsem s ním mluvila u večeře."

"No ano, ano!" polekaně řekl Leviti.

Pověděla mu, o čem mluvili. A když vyprávěla, rozčilením stěží

popadala dech. Levin chvíli mlčel, pak sejí zadíval do bledé, vyděšené tvá-

ře a chytil se za hlavu.

"Káťo, já jsem tě utrápil! Miláčku, odpusť mi! Je to šílenství! Za

všecko mohu já. Proč jsem se trápil pro takovou hloupost!"

"Ne, je mi tě líto."

"Mě? Mě? Co jsem? Blázen! Ale proč ty bys měla zkoušet? Je to

hrozné pomyšlení, že kterýkoli cizí člověk může narušit naše štěstí."

"Právě to je ovšem urážlivé..."

133

"Ne, tak já ho naopak schválně u nás zdržím na celé léto a budu

se před ním rozplývat zdvořilostí," řekl Levin a líbal ženě ruce. "Však uvi-díš. Zítra... Ach ano, zítra jedeme."

VIII

Nazítří ještě dámy ani nebyly vzhůru, když povozy pro lovce,

bryčka a vozík, už stály před domem. Laská poznala hned zrána, že se poje-

de na hon, a kňučela a skákala radostí. Teď seděla v bryčce vedle kočího

a rozčileně a vyčítavě pokukovala po dveřích, co že je to za průtahy, že ti

myslivci pořád nejdou. První vyšel Váseňka Veslovskij v nových vysokých

botách sahajících do poloviny tlustých stehen, v zelené haleně stažené no-

vým opaskem se sumkou, vonícím kůží, ve své čapce se stuhami a s anglic-

kou, zbrusu novou puškou bez poutek a bez řemene. Laská mu běžela na-

proti, na uvítanou skákala kolem něho, pak se ho ve své řeči zeptala, kdy už

tu budou ostatní, ale nedostala odpověď, vrátila se na své stanoviště a ztich-

la, jen dala hlavu na stranu a našpicovala slechy. Konečně se dveře hluč-

ně otevřely, strakatý pointer Oblonského Krak vyrazil ven, točil se a vrtěl

na vzduchu, až potom vyšel i Stěpan Arkadjič s puškou v ruce a s doutníkem

v ústech. "Lehni, Kraku!" laskavě okřikoval psa, který mu dával tlapy na

břicho a na prsa a chytal za loveckou brašnu. Stěpan Arkadjič měl selské

botky a onuce, ošumělé kalhoty a krátký svrchník. Na hlavě trosky jakéhosi

klobouku, ale puška nejnovějšího systému byla pravá pohádka, a brašna

i sumka, třeba opotřebované, byly nejlepší jakosti.

Váseňka Veslovskij kdysi nechápal to pravé myslivecké

frajerství - jít v hadrech, ale mít prvotřídní loveckou výzbroj. Pochopil

to nyní, když viděl Štěpána Arkadjiče, jak v těch hadrech oslňuje svým ele-

gantním, blahobytným a jarým panským zjevem, a umínil si, že příště se

zařídí podle toho.

"No, a co náš hostitel?" zeptal se.

"To víš, mladá paní," s úsměvem řekl Stěpan Arkadjič.

Jistě, a přitom taková rozkošná."

"Už byl oblečený. Asi ještě běžel za ní."

Oblonskij uhodl. Levin se běžel ženy ještě jednou zeptat, zda

mu odpustila včerejší hloupé chování, také ji chtěl poprosit, aby proboha

byla na sebe opatrnější. Hlavně aby se držela dál od dětí, ty do ní mohou

každou chvíli strčit. Pak ho musela ještě jednou ujistit, že se na něho nezlo-

bí, že na dva dny odjíždí, a ještě ji musel požádat, aby zítra dopoledne po-

134

slala s jízdním poslem psaní, ať napíše aspoň pár slov, jenom aby věděl, že

je s ní všecko v pořádku.

Kitty se nerada loučila s mužem na dva dny, jako vždy. Ale

když viděla jeho svižnou postavu, která se v mysliveckých botách a bílé ha-

leně zdála zvlášť velká a statná, když viděla, jak září a těší se na hon, třeba-

že ho nechápala, zapomněla pro jeho radost na svou lítost a vesele se s ním

rozloučila.

"Promiňte, pánové!" volal, když vběhl na schody před domem.

"Vzali jste s sebou svačinu? Proč je ryzák na ruce? No, to už je konečně jed-

no. Ticho, Lásko, lehni!"

"Zažeň je do jalového stáda," otočil se k pasákovi, který na

něho čekal u schodů s dotazem, co se skopci.

"Promiňte, ještě sem jde jeden ničemník."

Levin už seděl v bryčce, ale teď zas seskočil za tesařským mis-

trem, který se blížil se sáhovicí v ruce k domu. "Vidíš to, včera jsi nepřišel

do kanceláře, a teď mě zdržuješ. Tak co je?"

"Nechtě mě udělat ještě jednu zatáčku. Stačí přidat tři schůd-

ky, a bude to pasovat akorát. A bylo by to pohodlnější."

"Měl jsi mě poslechnout," mrzutě odpověděl Levin. "Říkal

jsem ti, aby sis napřed udělal postranice a pak tesal schody. Teď už to ne-

spravíš. Dělej, jak jsem řekl, tesej nové."

Šlo o to, že tesař v novém přístavku zkazil schodiště, protože je

tesal zvlášť a neměl propočtenou výšku, takže celé schody byly příkré, když

je postavili na místo. Tesař chtěl schodiště nechat, jak bylo,a jenom

k němu přidat tři schůdky.

"Bude to o moc lepší."

"Ale kam až budou sahat, když budou mít tři schůdky navíc?"

"Propánaboha," opovržlivě se usmál tesař, "přece zrovínka do

patra. Když teda to vezmem zezdola," pravil s přesvědčivým gestem, "tak

poběhnou vejš a vejš až rovnou nahoru."

"Ale to přece budou schody o tři schůdky delší... Kam až pove-

dou?"

"No, tak půjdou zezdola nahoru, a akorát to vyjde," umíněně

a přesvědčivě tvrdil tesař.

,To by ti vedly až někam ke stropu a do zdi."

"Ale kdepak. Přece povedou odzdola. Hezky nahoru a akorát

do patra."

Levin vyndal nabiják a začal mu do prachu kreslit schodiště.

"Vidíš to?"

Jak pán poroučí," řekl tesař. Oči se mu rozjasnily a konečně

mu asi svitlo. "Tak to budu muset dělat znova."

135

"No, a udělej to, jak jsem řekl!" zvolal Levin a nasedl do

bryěky. Jeď! Drž ty psy, Filipe!"

Když teď Levin hodil za hlavu všechny starosti o hospodářství

i starosti rodinné, pociťoval tak mocně radost ze života a tolik se už těšil, že

ani neměl chuť mluvit. Nadto se ho zmocnilo soustředěné vzrušení, které se

zmocňuje každého lovce, když se blíží k honbišti. Pokud ho teď něco zajíma-

lo, tedy jen otázky, jestli na něco přijdou v Kolpenské bažině, jak obstojí

Laská před Krakem a jaké štěstí bude mít on sám. Jen aby si neutržil ostu-

du před cizím člověkem! Aby ho tak Oblonskij předčil!

Oblonskému se dělo stejně a také mu nebylo do řeči. Jen Vá-

seňka Veslovskij bez ustání vesele vykládal. Když ho teď Levin poslouchal,

styděl se při vzpomínce, jak mu včera křivdil. Váseňka byl opravdu milý

hoch, prostý, dobromyslný a tuze veselý. Kdyby se s ním byl Levin sezná-

mil za svobodna, byli by se spřátelili. Levinovi se poněkud nelíbil jeho svá-

teční postoj k životu a jistá nedbalá elegance. Jako by si sám sebe obzvlášť

cenil kvůli tomu, že má dlouhé nehty, skotskou čapku a ostatní náležitosti,

ale dalo se mu to prominout pro jeho dobrosrdečnost a slušnost. Levinovi se

na něm líbilo jeho dobré vychování, znamenitá francouzská a anglická vý-

slovnost i to, že je člověk z jeho okruhu.

Váseňkovi se nesmírně zalíbil stepní donský kůň, postranní vle-

vo. Pořád byl nad ním u vytržení.

Je to báječné ujíždět na stepním koni stepí. Viďte?" říkal.

Jízdu na stepním koni si představoval jako cosi divokého a po-

etického, i když to nemělo smysl, ale jeho naivita, zvlášť ve spojení s jeho

hezkým zjevem, milým úsměvem a ladnými pohyby, měla své kouzlo. Snad

proto, že Levinovi imponoval svou povahou, snad že se Levin snažil odčinit

svou včerejší vinu, a proto na něm chtěl vidět jen to nejlepší, ale bylo mu

s ním hezky.

Když ujeli tři versty, Veslovskij najednou pohřešil doutníky

a náprsní tašku a nevěděl, zda je ztratil či nechal na stole. V tašce měl tři

sta sedmdesát rublů, takže to nemohl jen tak nechat.

"Víte co, Levine, pojedu na tom donském podsedním domů.

To bude skvělé. Co říkáte?" pravil, a už se chystal vsednout na koně.

"Ne, pročpak?" odpověděl Levin, neboť v duchu odhadl, že

Váseňka jistě váží dobrých šest pudů. "Pošlu tam kočího."

Kočí jel na podsedním koni domů a Levin teď řídil sám dvoj-

spřežení.

136

IX

"Tak jakou máme maršrutu? Popiš nám to podrobně," řekl

Oblonskij.

"Mám takovýhle plán: teď jedeme na Gvozděvo. Po této straně

je bažina, kde se zdržují sluky, a za Gvozděvem se táhnou nádherné baži-

ny, kde jsou bekasíny a vyskytují se tam i sluky. Teď je horko, a kvečeru -

je to dvacet verst - dojedeme a uděláme si večerní hon. Přespíme, a zítra

už půjdem do velkých bažin."

"A cestou by nebylo nic?"

"Bylo. Ale to bychom se zdrželi a je horko. Jsou tu skvělá dvě

místečka, ale sotva tam něco bude."

Levin měl sám chuť se tam podívat, ale bylo to blízko domova

a mohl ta místa kdykoli projít, a pak to bylo malé honbiště - tři lidé by

neměli kde střílet. A proto si trošku zalhal, když říkal, že tam sotva něco

bude. Když dojeli k malé bažině, chtěl Levin jet dál, ale zkušené lovecké

oko Stepaná Arkaďjiče ihned postřehlo vyschlou bažinku, viditelnou z cesty.

"Nepůjdem tam?" řekl a ukázal na bažinku.

"Levine, prosím vás! To bude ohromné!" žadonil Váseňka

Veslovskij a Levinovi nezbylo než svolit.

Jakmile zastavili, už se psi rozběhli o závod k bažině.

"Kraku! Lásko!"

Psi se vrátili.

"Ve třech bychom si překáželi. Zůstanu tady," řekl Levin.

Doufal, že přijdou leda na čejky, které psi vyplašili. Houpavě poletovaly

a žalostně pískaly.

"Ale ne, Levine, pojďte taky, půjdem společně!" vybízel ho

Veslovskij.

"Vážně, budem si překážet. Lásko, dolů! Lásko! Přece snad ne-

potřebujete druhého psa?"

Levin zůstal u bryčky a závistivě se díval na myslivce. Ti prošli

celou bažinku. Kromě slípky a čejek, z nichž jednu střelil Váseňka, tam nic

nebylo.

"Aspoň nemůžete říct, že jsem vám nepřál," řekl Levin. "Ško-

do času."

"Ne, stejně je to veselé. Viděl jste?" řekl Váseňka Veslovskij

a s puškou a s čejkou v ruce nemotorně lezl na vůz. "Báječně jsem ji střelil,

viďte? No, a kdy už to bude opravdu stát za to?"

Vtom sebou koně trhli, Levin se udeřil hlavou o hlaveň něčí

pušky a třeskla rána. Rána vlastně vyšla předtím, ale tak se Levinovi zdá-

137

lo. Váseňka Veslovskij totiž, když spouštěl kohoutek, stiskl spoušť a přidržo-

val druhý kohoutek. Náboj vletěl do země, aniž komu ublížil. Stěpan Arkaď-

jič zakroutil hlavou a vyčítavě se na Veslovského usmál. Avšak Levin neměl

dost odvahy, aby ho pokáral. Za prvé by každá výčitka budila dojem, že by-

la vyvolána přestálým nebezpečím a boulí, která mu naskočila na čele. A za

druhé byl Veslovskij nejdřív tak naivně zarmoucen a pak se tak dobrácky

a nakažlivě smál celému tomu poplachu, že ani Levin se neubránil

smíchu.

Když dojeli k druhé bažině, která byla dosti velká a vyžádala

by si hodně času, přemlouval je Levin, aby nevystupovali. Ale Veslovskij

ho zase uprosil. Poněvadž bažina byla úzká, Levin jako dobrý hostitel zase

zůstal u povozů.

Sotva přišli, Krak je hned vedl k hrbolkům na bažině. Váseňka

Veslovskij se za psem rozběhl první. A než tam došel Stěpan Arkadjič, už vy-

táhla sluka. Veslovskij ji chybil a sluka se snesla na neposečenou louku. Ta-

to sluka byla ponechána Veslovskému. Krak ji opět našel, vystavil, Veslov-

skij ji střelil a vrátil se k vozům.

Jděte teď vy a já zůstanu u koní," řekl.

Levina už popadla lovecká řevnivost. Odevzdal opratě Veslov-

skému a vydal se do bažiny.

Laská už dlouho žalostně kňučela a naříkala si na lidskou ne-

spravedlnost, a teď se hnala kupředu rovnou k slibnému mechovišti, které

Levin znal a kam Krak nepřišel.

"Proč ji nezadržíš?" zavolal Stěpan Arkadjič.

"Ona je nevyplaší," odpověděl Levin. Měl radost ze svého psa

a pospíšil za ním.

Čím víc se Laská blížila k známým hrbolkům, tím vážněji si po-

čínala při hledání. Maličký bahenní pták ji rozptýlil jen na okamžik. Opsa-

la před mechoviskem kruh, začala opisovat druhý a najednou se zachvěla

a strnula.

"Sem, Stivo!" zvolal Levin a cítil, jak mu srdce začíná bušit

prudčeji a jak náhle, jako by se v jeho napjatém sluchu otevřela nějaká zá-

strčka, pozbyly všechny zvuky míry vzdálenosti a zněly bez ladu a skladu,

ale velice jasně. Slyšel kroky Oblonského, jež považoval za vzdálený koň-

ský dusot, slyšel drolivý zvuk, když se ulomil kus hrbolku, na který šlápl,

a domníval se, že slyší letět sluku. Také slyšel blízko za sebou nějaké čvach-

tání, ale nemohl si uvědomit, co to je.

Opatrně našlapoval a blížil se ke psu.

"Vpřed!"

Před psem nevytáhla sluka, nýbrž bekasína. Levin zalícil, ale

v téže chvíli onen čvachtavý zvuk zesílil, přiblížil se a k němu se přidružil

138

hlas Veslovského, který podivně hlasitě něco křičel. Levin viděl, že míří na

bekasínu příliš dozadu, ale přece vystřelil.

Když se přesvědčil, že rána šla vedle, ohlédl se a spatřil, že

bryěka už nestojí v úvoze, ale v bažině.

Veslovskij se chtěl podívat, jak budou střílet, zajel do bažiny

a koně v ní uvázli.

"Kam ho čerti nosí!" zahučel Levin a vrátil se k uvízlému po-

vozu. "Proč jste sem jel?" řekl Veslovskému suše, pak zavolal kočího a začal vyprošťovat koně.

Levin se zlobil, že mu zkazili ránu, že mu zavedli koně do baži-

ny a nejvíc proto, že ani Oblonskij ani Veslovskij nepomohli jemu a kočímu

vytáhnout a vypráhnout koně, jelikož žádný z nich neměl ani potuchy, jak

se zapřahá a vypřahá. Aniž odpověděl Váseňkovi jediným slovem na jeho

ujišťování, že tu bylo docela sucho, Levin mlčky pracoval s kočím, aby koně

vytáhli. Ale když se potom rozehřál prací a uviděl, jak horlivě a snaživě Ves-

lovskij táhne bryčku za blatník, až jej dokonce ulomil, vyčítal si v duchu,

že se k Veslovskému chová vlivem včerejší nálady příliš chladně, a hleděl

obzvláštní vlídností odčinit své strohé jednání. Když se všecko uvedlo do

pořádku a vozy vjely na cestu, dal Levin vybalit svačinu.

"Bon appétit - bonne consience! Ce poulet va tomber jus-

quau fond de mes bottes," uplatnil Váseňka francouzskou průpovídku,

už zase rozveselen, když dojídal druhé kuře. "No, teď už máme všecky po-

hromy za sebou. Teď všecko půjde jako po másle. Ale já si musím za trest

sednout na kozlík. Nemám pravdu? Co říkáte? Ne, ne, budu dělat vozataje.

Uvidíte, jak vás dovezu!" Nechtěl dát otěže z ruky, když ho Levin prosil,

aby pustil kočího na kozlík. "Ne, musím pykat, a na kozlíku se mi sedí bá-

ječně." A už pobídl koně.

Levin se trochu bál, že koně ztrhá, zvlášť podsedního ryzáka,

kterého neuměl držet. Ale dal se bezděky strhnout jeho veselím, poslouchal

romance, jež Veslovskij na kozlíku zpíval celou cestu, anebo se díval, když

vykládal a předváděl, jak se má po anglicku řídit čtyřspřeží. Takto, po sva-

čině všichni v nejlepší míře, dojeli ke gvozděvské bažině.

1 Dobrá chuť - čisté svědomí. To kuře mi zapadne až do bot. (Jranc.)

139

X

Váseňka poháněl koně tak zčerstva, že přijeli k bažině příliš

brzo, ještě když bylo vedro.

Když dojeli k pořádné bažině, hlavnímu cíli výpravy, uvažoval

Levin mimoděk o tom, jak by se zbavil Váseňky, aby mohl nerušené chodit

sám. Stěpan Arkadjič si asi přál totéž a Levin mu četl ve tváři starostlivost,

jaká se vždy projevuje u pravého lovce před zahájením lovu, a pozoroval

na něm i výraz jistého dobromyslného šibalství, které mu bylo vlastní.

Jak tedy půjdeme? Vypadá to tu znamenitě, jak vidím, a jsou

tu i jestřábi," řekl Oblonskij a ukázal na dva velké ptáky, kroužící nad

ostřicí. "Kde jsou jestřábi, tam budou i sluky."

"Tak poslyšte, pánové," začal Levin, poněkud zamračen si po-

potáhl boty a prohlížel zápalky u pušky. "Vidíte tam tu ostřici?" Ukázal na ostrůvek temné zeleně uprostřed obrovské, zpola posečené mokré louky,

která se prostírala na levém břehu řeky. "Bažina začíná tady, přímo před

vámi, vidíte - tam, kde je víc zeleně. Odtud se táhne doprava, kde se pa-

sou koně. Jsou tam kopečky a zdržují se tam sluky. A kolem té ostřice až

tam k tomu olšoví a až ke mlýnu. Vidíš, tamhle, co je ta zátoka. To je nejlep-

ší místo. Jednou jsem tam střelil sedmnáct bekasín. Rozejdeme se s dvěma

psy na různé strany a tam u mlýna se sejdeme."

"Tak kdo půjde doprava a kdo doleva?" otázal se Stěpan Ar-

kadjič. "Vpravo je bažina širší, jděte tam vy dva, a já půjdu doleva," řekl naoko ledabyle.

"Výborně! My uděláme větší trefu. Tak půjdem, půjdem!"

vpadl mu do řeči Váseňka.

Levinovi nezbylo než souhlasit, a tak se rozešli na různé stra-

ny.

Sotva vešli do mokřiny, oba psi najednou zavětřili a běželi

k místu, kde byla rez. Levin znal u Lásky toto hledání, obezřelé a neurčité.

Znal i místo a očekával, že tam bude hejno bekasín.

"Veslovskíj, držte se vedle mne!" úzkostlivě řekl druhovi, který

se za ním čvachtal vodou. Po náhodném výstřelu na Kolpenské bažině se teď

mimoděk zajímal, kam míří Váseňkova puška.

"Ne, já bych vám překážel, na mě nemyslete."

Ale Levin chtěj nechtěj myslil a vzpomínal na Kittina slova,

která mu řekla na rozloučenou: "Pozor, ať se tam nepostřílíte." Psi přichá-

zeli blíž a blíž, vzájemně se míjeli, každý šel po své stopě. Levin čekal tak

napjatě, že mlaskot vlastních podpatků, jak je vytahoval z rezavého bahna,

mu zněl jako volání bekasíny, a tak se chápal pušky a svíral pažbu.

140

,Bác! Bác!" prásklo mu do ucha. To Váseňka vystřelil do hejna

kačen, které kroužily nad bažinou a v té chvíli letěly příliš daleko. Než se

Levin nadál, pískla jedna bekasína, druhá, třetí, a ještě asi osm kusů se

vzneslo jeden za druhým.

Stěpan Arkadjič srazil jednu v okamžiku, kdy chtěla začít klič-

kovat, a bekasína padla do třasoviska jako kámen. Oblonskij zvolna zalícil

na druhou, která ještě letěla nízko k ostřici, třeskla rána a bekasína spadla,

bylo vidět, jak vyskakuje z posečené ostřice a tluče zdravým, vespod bílým

křídlem.

Levinovi štěstí tolik nepřálo. Střelil po první bekasíně příliš

zblízka a chybil, zamířil na ni, když už stoupala vzhůru, ale vtom mu pod

nohama vylétla ještě jedna, takže se ve zmatku minul podruhé.

Zatímco nabíjeli, vzlétla ještě jedna bekasína a Veslovskij, který

už měl nabito, vypálil po vodě ještě dvě brokové rány. Stěpan Arkadjič se-

bral své bekasíny a rozzářeně se podíval na Levina.

"Teď se rozejdeme," řekl, hvízdl na psa, a s připravenou puškou,

trochu napadaje na levou nohu, vykročil jedním směrem. Levin a Veslov-

skij šli směrem opačným.

Kdykoli se Levinovi nezdařily první rány, vždycky se zlobil

a vztekal a pak celý den střílel špatně. Dnes to bylo stejné. Bekasín bylo ve-

lice mnoho. Před psy i lovcům pod nohama neustále vyletovaly bekasíny

a Levin by byl mohl všecko napravit. Ale čím víc střílel, tím větší ostudu si

dělal před Veslovským, který vesele pálil na dostřel i mimo dostřel, nic ne-

trefil a nijak se tím netrápil. Levin se ukvapoval, byl netrpělivý, rozčiloval

se čím dál víc a nakonec už skoro nedoufal, že něco treíi. I Laská to snad

poznala. Hledala teď nějak líně a jaksi nechápavě a vyčítavě se ohlížela po

lovcích. Rána stíhala ránu. Lovci byli zahaleni prachovým dýmem, ale ve

141

velké, rozměrné síťce Levinovy lovecké brašny měli jen tři maličké, lehoun-

ké bekasíny. A to ještě jednu střelil Veslovskij a jedna byla společná. Mezi-

tím se na druhé straně bažiny ozývaly sice ne časté, ale zato úspěšné (jak se

zdálo Levinovi) rány, a téměř po každé z nich bylo slyšet Štěpána Arkadjiče:

,Kraku, aport!"

To Levina rozčilovalo ještě víc. Bekasíny ustavičně kroužily

nad ostřicí. Čvachtání po zemi a kvorkání ve vzduchu se bez ustání ozývalo

ze všech stran, bekasíny, prve vyplašené, brázdily vzduch a snášely se před

lovce. Místo dvou jestřábů jich teď s křikem kroužilo nad bažinou na tucty.

Levin a Veslovskij přešli bažinu víc než do poloviny a dostali

se k místu, kde byla kosná louka, rozdělená na dlouhé pruhy sahající

k ostřici a vymezená prošlapanými cestičkami nebo pokosenými řádky.

Většina dílců už byla posečena.

Ačkoli byla malá naděje, že by na neposečené louce našli tolik,

co na posečené, slíbil Levin Oblonskému, že se sejdou, a proto šel se svým

společníkem dále přes posečené i neposečené dílce.

"Hej, páni myslivci!" zavolal na nejeden z rolníků, kteří seděli

u vozu, z něhož byli vypřaženi koně. "Pojďte s náma obědvat! Dáme si ko-

řalku!"

Levin se ohlédl.

Jen pojď!" zavolal veselý vousáč s červeným obličejem, zasvítil

bílými zuby a pozdvihl zelenou láhev, která se třpytila v slunci.

,Co to říkají?" ptal se Veslovskij.

"Zvou nás na vodku. Nejspíš si rozdělovali louku. Já bych se na-

pil," řekl Levin ne bez postranního úmyslu, neboť doufal, že Veslovskij se

dá zlákat vodkou a půjde k nim.

"A proč nás zvou?"

"Tak, baví se. Jen jděte za nimi, vážně. Bude vás to zajímat."

"Allons, cest curieux."

Jen jděte, ke mlýnu trefíte!" zavolal Levin, a když se ohlédl,

s uspokojením viděl, že Veslovskij, shrbený a klopýtající únavou, pušku

v natažené ruce, se brodí přes bažinu k sedlákům.

"Pojď taky!" volal sedlák na Levina. "Neboj se! Sníš si pirožek!"

Levin měl tisíc chutí napít se vodky a sníst krajíček chleba. Byl

vyčerpán a cítil, jak plete nohama a s jakou námahou je vytahuje z třasovis-

ka. Na okamžik zaváhal. Ale pes už zase vystavoval. A s Levina rázem

spadla všechna únava a svižně kráčel po třasovisku k němu. Pod nohama

mu vylétla bekasína. Levin vystřelil a složil ji, ale pes vystavoval ještě.

1 Pojďme, to je zajímavé, [franc.)

142

*

"Vem si!" Před psem se vznesla další. Levin vypálil. Ale měl smůlu. Chybil, a když šel hledat střelenou bekasínu, nenašel ani tu. Prolezl ostřici křížem

krážem, ale Laská mu nevěřila, že trefil, a když ji posílal hledat, dělala, že

hledá, ale nehledala.

Ani bez Váseňky, kterému Levin vyčítal svůj nezdar, to nebylo

lepší. I tady bylo hojně bekasín, ale Levin pořád a pořád střílel vedle.

Šikmé paprsky sluneční dosud pálily. Oděv, skrz naskrz pro-

pocený, se mu lepil na tělo. Levá bota, plná vody, byla těžká a čvachtala.

Po tváři, špinavé od usazeného střelného prachu, se mu řinuly krůpěje potu.

V ústech měl hořko, do nosu mu čpěl prach a rezavá voda, v uších mu zně-

lo neúnavné kvorkání bekasín. Hlavní se nemohl dotknout, jak byly rozpá-

lené. Srdce mu prudce a přerývaně tlouklo, ruce se třásly rozčilením a zna-

vené nohy klopýtaly a motaly se mezi hrbolky a třasoviskem. Ale pořád

chodil a střílel. Opět se hanebně minul a nakonec mrštil puškou a klobou-

kem o zem.

"Ne, musím se trochu vzpamatovat!" řekl si. Zdvihl pušku

a klobouk, zavolal na Lásku a vybředl z bažiny. Když se octl na suché pů-

dě, sedl si na hromádku hlíny, zul se, vylil z boty vodu, pak šel k bažině, na-

pil se vody s příchutí rzi, navlhčil rozpálené hlavně a opláchl si obličej

a ruce. Osvěžen se vracel k místu, kam se snesla bekasína, tentokrát s pev-

ným úmyslem, že se nebude unáhlovat.

Chtěl zůstat klidný, ale bylo to stejné. Prst tiskl spoušť dříve,

než vzal pernatce na mušku. Šlo to pořád hůř a hůř.

Měl v brašně jenom pět kusů, když vyšel z bažiny k olší, kde se

měl setkat se Štěpánem Arkadjičem.

Dříve než ho zahlédl, uviděl jeho psa. Krak vyrazil od vyvráce-

né olše, celý černý od smrdutého bahna, a vítězoslavně očichal Lásku. Za

Krakem se ve stínu olší vynořila i urostlá postava Štěpána Arkadjiče. Šel

k němu stále tak belhavě, celý rudý a zpocený, s rozepnutým límečkem.

"Tak co? Pálili jste o všecko pryč!" řekl s veselým úsměvem.

"A co ty?" otázal se Levin. Ale ani se nemusel ptát, poněvadž

už viděl plnou brašnu.

"Ušlo to."

Měl čtrnáct kusů.

"Znamenitá bažina. Tobě jistě překážel Veslovskij. Dva s jed-

ním psem, to dost dobře nejde," řekl Oblonskij, aby oslabil svůj triumf.

143

XI

Když Levin a Oblonskij přišli do chalupy k sedlákovi, u které-

ho Lcvin vždycky přespával, Veslovskij už tam byl. Seděl uprostřed světni-

ce, oběma rukama se držel lavice a voják, selčin bratr, mu stahoval boty

olepené bahnem. Veslovskij se smál svým veselým, nakažlivým smíchem.

"Zrovna jsem přišel. Byli moc roztomilí. Považte, dali mi napít

i najíst. Chleba, jedna báseň! Pravá pochoutka. A takovou dobrou vodku

jsem jaktěživo nepil! A ani za nic nechtěli vzít peníze. Pořád říkali, jestli se

neurazím nebo tak nějak."

"Na co peníze? Přece vás pozvali. Copak mají vodku na pro-

dej?" řekl voják, který konečně stáhl Veslovskému promáčenou botu i se

zčernalou punčochou.

Přestože v chalupě nebylo čisto, jak tu našlapali lovci a zablá-

cení, olizující se psi tu nadělali špíny, přestože se naplnila zápachem bahna

a prachu a přestože neměli nože ani vidličky, popili lovci čaje a povečeřeli

s takovou chutí, s jakou se jí jen na lovu. Umytí a čistí šli na zametený se-

ník, kde vozkové připravili panstvu lůžka.

Ačkoli se už setmělo, nikomu z lovců se nechtělo spát.

Chvíli těkali mezi vzpomínkami a povídáním o střelbě, o psech,

o dřívějších lovech, až přišla řeč na věc, která všecky zaujala. Váseňka už

několikrát projevil nadšení, jaké kouzlo má tento nocleh a vůně sena, co

půvabu je v rozbitém selském vozíku (připadal mu rozbitý, poněvadž z ně-

ho sundali kola), jak dobrosrdeční byli sedláci, kteří ho počastovali vodkou,

a jak ti psi hezky leží, každý u nohou svému pánovi. Při té příležitosti vy-

právěl Oblonskij o nádherném honu u Maltuse, na který byl pozván loni

v létě. Maltus byl známý boháč, podnikatel železničních staveb. Stěpan

Arkadjič vyprávěl, jaké bažiny si tento Maltus najal v tverské gubernii a jak

si jich hledí, v jakých ekvipážích, v dogcartech se jelo na lov a jak byl u ba-

žiny rozbit stan, v kterém měli přesnídávku.

"Nechápu tě," řekl Levin a posadil se na seně, "že ti nejsou

ti lidé protivní. Chápu, že mít k přesnídávce cháteau-lafite je tuze příjemné,

ale není ti protivný právě tenhle přepych? Všichni ti lidé, jako dřív naši ná-

jemníci, získávají peníze tak, že je stíhá lidské pohrdání, oni to pohrdání

přehlížejí a pak se z něho nepoctivě vykupují."

"Svatá pravda!" ozval se Váseňka Veslovskij. "Svatá pravda!

Oblonskij to ovšem dělá ve své dobromyslnosti, a pak se říká: Přece k nim

jezdí Oblonskij..."

"Vůbec, ne," řekl Oblonskij a Levin slyšel, jak se při tom usmí-

vá, "prostě si nemyslím, že by byl nepoctivější než kterýkoli bohatý ob-

chodník nebo šlechtic. Ti i oni nabyli bohatství stejně, prací a důmyslem."

"Dobře, ale jakou prací? To je nějaká práce, získat koncesi

a pak ji zase prodat?"

Jistěže je to práce. Práce v tom smyslu, že nebýt jeho nebo je-

mu podobných, neměli bychom dráhy."

"Ale není to taková práce, jako práce rolníka nebo učence."

"Dejme tomu. Aleje to práce v tom smyslu, že jeho činnost při-

náší výsledek - totiž dráhy. Jenže ty ovšem soudíš, že dráhy jsou zbyteč-

né."

"Ne, to je jiná otázka. Rád uznám, že jsou užitečné. Ale každý

zisk, který neodpovídá vynaložené práci, je nepoctivý."

10-883

145

"Ale kdo může určit, zda jí odpovídá?"

"Zisk nabytý nepoctivě, chytristikou," začal Levin, ač cítil, že

nedovede jasně vymezit rozdíl mezi poctivostí a nepoctivostí, "například

zisky bankovních domů," pokračoval. "Tento nešvar, bezpracné hromadě-

ní obrovského majetku, je stejný jako býval za najímání daní, jen forma se

změnila. Le roi est mort, vive le roi!l Sotva se podařilo odstranit nájemce

daní, už se objevily železnice a banky. Zase bezpracné zisky."

"Ano, to všecko je možná správné a důvtipné... Kraku, leh-

nout!" zavolal Stěpan Arkaďjič na psa, který se drbal, až přeházel všecko se-

no. Oblonskij mluvil klidně a zvolna, patrně přesvědčen, že má pravdu.

"Ale tys nevymezil, co je poctivá a co nepoctivá práce. Když mám větší

služné než náš přednosta, ačkoli on rozumí věci líp než já - je to ne-

poctivost?"

"Nevím."

"Tak ti tedy povím: když máš za svou práci v hospodářství ně-

jakých řekněme pět tisíc čistého zisku, kdežto tady ten chalupník, kdyby se

dřel do úpadu, vydělá sotva padesát rublů, je to stejně nepoctivé, jako když

já pobírám víc než přednosta a když Maltus má víc než traťmistr. Naopak

pozoruji, že společnost k těm lidem chová jakousi ničím nepodloženou zášť.

a myslím, že je to závist..."

"Ne, to není pravda," řekl Veslovskij. "O závisti nemůže být

řeči, ale něco nekalého na té věci je."

"Počkej, dovol," pokračoval Levin. "Říkáš, že to není spraved-

livé, když já dostanu pět tisíc a rolník padesát rublů. To je pravda. Je to

nespravedlivé a já si to uvědomuji, ale..."

"Opravdu. Proč my máme co jíst a pít, můžeme chodit na hon.

nic neděláme, a on se věčně dře a dře?" pravil Váseňka Veslovskij. Nejspíš

to jasně uvážil poprvé v životě, a tudíž mluvil zcela upřímně.

"Ano, uvědomuješ si to, ale statek mu nedáš," řekl Oblonskij

jako by Levina schválně popichoval.

Poslední dobou se mezi oběma švagry vyvinula skoro tajná ne-

vraživost, jako by od té doby, co měli za ženy dvě sestry, soupeřili mezi se-

bou, kdo si zařídil život lépe, nyní se ta nevraživost projevila tím, že rozmlu-

va nabývala osobního rázu.

"Nedám ho proto, že to ode mne nikdo nežádá. A i

kdybych chtěl, odevzdat ho nemohu," odvětil Levin. "Ani bych neměl

komu."

"Dej ho tedy tomu chalupníkovi. Jistě by nepohrdl."

1 Král je mrtev, ať žije král! [franc.)

146

"Dobře, ale jak to provedu? To bych s ním měl jet a podepsat

kupní smlouvu?"

,To nevím. Ale když jsi přesvědčen, že nemáš právo..."

"Naprosto nejsem přesvědčen. Naopak cítím, že nemám právo

se statku vzdát, že mám povinnosti k půdě i k rodině."

"Ne, dovol. Ale máš-li za to, že taková nerovnost je nespraved-

livá, proč nejednáš podle toho..."

"To taky jednám, jenže negativné, totiž v tom smyslu, že nebudu

chtít zvětšovat onen rozdíl, který je mezi mnou a jím."

"Promiň, ale to je paradox."

"Ano, tohle je nějaký sofistický výklad," přitakal Veslovskij.

"Hele, hospodář," obrátil se, když vrzla vrata a rolník vešel do kolny. "Ješ-

tě nespíš?"

,Kdepak spát! Myslel jsem, že panstvo už spí, ale slyším, že si

povídáte. Jdu si pro hrabici. Nekouše ten pes?" dodal a opatrně našlapoval

bosýma nohama.

"A kde ty budeš spát?"

"My jdem na pastvu."

"Ach, to je noc!" řekl Veslovskij a pozoroval roh chalupy a kus

odpřažené bryčky, jejž bylo vidět ve velkém rámu vrať při slabém svitu ve-

černích červánků. "Ale poslouchejte, to zpívají ženské hlasy a vážně to ne-

zní špatně. Kdepak to zpívají, hospodáři?"

"Ale to děvečky, tudle vedle ze dvora."

"Pojďte se projít! Vždyť stejně neusnem. Oblonskij,

půjdem!"

"Kdyby se to dalo spojit, ležet i jít," řekl Oblonskij a protáhl

se. "Leží se mi báječně."

"Tak já půjdu sám." Veslovskij hbitě vstal a obul se. "Na shle-

danou, pánové. Jestli tam bude zábava, přijdu pro vás. Vy jste mi popřáli

pernatou, tak já na vás taky budu pamatovat."

"Žeje to milý hoch?" prohodil Oblonskij, když Veslovskij ode-

šel a hospodář za ním zavřel vrata.

"Ano, je," odpověděl Levin, ale dosud myslil na předchozí roz-

mluvu. Domníval se, že vyjádřil své myšlenky a city tak jasně, jak jen do-

vedl, a přece mu oba - lidé docela chytří a upřímní - jednomyslně

prohlásili, že se utěšuje sofismaty. To mu nedalo pokoje.

"Tak je to, kamaráde. Bud, anebo. Buď musíš uznávat, že stá-

vající společenské zřízení je spravedlivé, a pak hájit svá práva. Anebo si při-

znat, že užíváš neoprávněných výsad, jak to dělám já, a pak jich musíš

užívat rád."

"Ne, kdyby to nemělo být zasloužené, nemohl bych těch hod-

147

!0*

not rád užívat, já aspoň ne. Musím mít především vědomí, že nemám na

ničem vinu."

"Ale skutečně, poslyš, neměli bychom tam jít?" řekl Stěpan Ar-

kaďjič, patrně unaven myšlenkovým vypětím. "Vždyť stejně neusneme.

Vážně, pojďme!"

Levin neodpovídal. Výrok, že jedná spravedlivě pouze ve smy-

slu negativním, ho zajímal. Lze snad být spravedlivý jen negativně?

"Ale jak prudce voní to čerstvé seno!" pravil Stěpan Arkadjič

a posadil se. "Neusnu ani za nic. Váseňka tam vyvádí. Slyšíš ho? A ten

smích. Ze bychom šli taky? Půjdem!"

"Ne, já nepůjdu," odpověděl Levin.

"Snad taky ze zásady?" s úsměvem poznamenal Stěpan Arkad-

jič a hledal potmě čepici.

"Ne ze zásady, ale co bych tam dělal?"

"Ale abys věděl, hrozně si škodíš," řekl Stěpan Arkadjič. Už na-

šel čepici a vstal.

"Jak to?"

"Copak nevidím, jak sis to zařídil se ženou? Slyšel jsem, jak je

pro vás otázkou největší důležitosti - jestli pojedeš na dva dny na hon ne-

bo ne. To je všecko hezké jakožto idyla, ale pro celý život to nestačí. Muž

musí být nezávislý, má své mužské zájmy. Musí být chlap," řekl Oblonskij,

když otvíral vrata.

"Co tedy? Aby snad chodil za děvečkami?" ptal se Levin.

"A proč ne, když je tam veselo. To k ničemu nezavazuje. Mou

ženu proto hlava bolet nebude, a já se pobavím. Hlavní věc je, bdít nad po-

svátností domova. Aby se doma nic nedělo. Ale nesmíš mít svázané ruce."

"Snad," řekl Levin suše a obrátil se na bok. "Zítra se musí jít

časně, a já nikoho budit nebudu a půjdu za svítání."

"Pánové, pojďte honem!" ozval se hlas Veslovského, který se

vrátil. "Rozkošná! Je to můj objev. Rozkošná, dokonalá Markétka, a už

jsme se seznámili. Skutečně, ohromně hezká!" vykládal uznale, jako by by-

la stvořena hezká jen a jen pro něho, takže byl spokojen s tím, kdo ji pro ně-

ho připravil.

Levin dělal, že spí, kdežto Oblonskij si obul trepky, zapálil si

doutník a vyšel z kůlny, a brzo jejich hlasy zanikly.

Levin dlouho nemohl usnout. Slyšel, jak jeho koně žvýkají se-

no, jak se hospodář a starší hoch chystají na noční pastvu a pak odjíždějí,

potom slyšel, jak se voják ukládá na druhé straně seníku ke spánku se sy-

novcem, malým hospodářovým synkem, slyšel, jak hošík tenkým hláskem

vykládá strýčkovi, jaký dojem na něho udělali psi, kteří se mu zdáli strašliví

a obrovští, potom Levin slyšel, jak se hošík vyptává, koho ti psi budou ho-

148

nit, a jak mu voják sípavě a rozespale říká, že lovci půjdou zítra do bažiny

a budou pálit z flinty, až už chtěl mít od chlapce pokoj a řekl mu "spi, Vas-

ko, nebo uvidíš", pak brzo začal sám chrápat a všecko ztichlo, bylo slyšet

jen ržání koní a kvorkání bekasíny. "Opravdu jen negativně?" opakoval si

Levin. "Inu, co na tom. Má vina to není." A začal myslit na zítřek.

Zítra vyrazí časně zrána. S předsevzetím, že se nebude rozčilo-

vat. Bekasín je spousta. I sluky tam budou. Až přijde domů, bude tu psa-

níčko od Kitty. Ano, Stiva má asi pravdu. Není žádný chlap, je teď zženšti-

lý... Ale co naplat! Zase negativně!

Ve spaní zaslechl smích a veselý hovor Veslovského a Oblon-

ského. Na okamžik otevřel oči a viděl, že vyšel měsíc. V otevřených dveřích,

jasně ozářených měsíčním světlem, stáli oba přátelé a hovořili. Stěpan Ar-

kadjič říkal cosi, jak svěží je to děvče, a přirovnával je k čerstvě vyloupnuté-

mu oříšku, zatímco Veslovskij se smál svým nakažlivým způsobem a něco

opakoval, patrně slova, která mu řekl chalupník: "Koukej, ať tě bouchne

ženidlo." Levin zabručel v polospánku:

"Pánové, zítra, než se rozední!" A hned zase usnul.

XII

Levin procitl časně na úsvitu a pokusil se vzbudit kamarády.

Váseňka ležel na břiše, jednu nohu v punčoše nataženou, a spal tak tvrdě,

že z něho Levin nedostal odpověď. Oblonskij zahučel ze spaní, že tak brzo

nepůjde. I Laská, která spala stočená do klubíčka v koutě na seně, vstala

nerada a líně si protahovala a narovnávala zadní nohy. Levin se obul, vzal

pušku, opatrně otevřel vrzavé dveře a vyšel ven. Vozkové spali u povozů,

koně dřímali. Jen jeden líně žral oves a rozhazoval jej chřípím po žlabu.

Venku bylo ještě šero.

"Co tak brzo, můj holečku?" přátelsky jako k starému dobré-

mu známému se k němu obrátila stará hospodyně, která vyšla z chalupy.

"Ale jdu na sluky, tetičko. Dostanu se tady k bažině?"

"To musíš za naše humna, synku, a přes konopiště. Je tam

cestička."

Opatrně stoupajíc opálenýma bosýma nohama, doprovo-

dila stařenka Levina a zdvihla mu závoru před humny.

"Půjdeš rovně a hnedlinko budeš u močálu. Naši hoši tam vče-

ra večer hnali na pastvu."

Laská vesele běžela po pěšině napřed. Levin šel za ní rychlým,

149

svižným krokem a neustále se díval po obloze. Byl by rád, aby slunce nevy-

šlo dřív, než dojde k bažině. Ale slunce si přispíšilo. Když odcházel, měsíc

ještě svítil, ale teď už se jen třpytil jako kousek rtuti. Jitřenku, kterou předtím

bylo tak jasně vidět, jste nyní museli hledat. Skvrny na vzdáleném poli,

dříve neurčité, se teď ostře rýsovaly. Byly to mandele žita. Rosa na vysokém,

voňavém konopí s vypletými kohoutky, bez slunečního světla ještě nevidi-

telná, smáčela Levinovi nohy a halenu až nad pás. V průzračném ranním

tichu bylo slyšet každý nepatrný zvuk. Včelka zasvištěla Levinovi kolem uší

jako střela. Rozhlédl se a spatřil ještě druhou a třetí. Všechny vylétly přes

plot včelníku a nad konopištěm mizely směrem k bažině. Pěšina přivedla

Levina rovnou k ní. Bažinu jste mohli poznat podle par, které z ní stoupaly,

někde hustší, jinde řidší, takže ostřice a jívové houští se v tom oparu koléba-

ly jako ostrůvky. Při cestě na kraji bažiny leželi chlapi a muži, kteří tu v no-

ci pásli koně a teď kránu všichni spali pod svými kabáty. Opodál chodili tři

koně se spoutanýma předníma nohama. Jeden z nich řinčel řetězem. Laská

šla vedle pána, ale chtěla běžet napřed a rozhlížela se kolem. Když Levin

minul spící chlapy a došel k první vyschlé bažince, prohlédl zápalky a pus-

til psa. Jeden z koní, statný tříroční hnědák, ucouvl před psem, zdvihl ocas

a zafrkal. Ostatní koně se také polekali a vyskakovali z bažiny, spoutané

nohy čvachtaly ve vodě a kopyta, vytahovaná z husté hlíny, vydávala

pleskavý zvuk. Laská zůstala stát, posměšně se podívala na koně a tázavě

na Levina. Levin ji pohladil a hvízdl na znamení, že mohou začít.

150

Laská se vesele a horlivě rozběhla po houpavém třasovisku.

Jakmile vběhla do bažiny, ihned mezi povědomými pachy ko-

řenů, bahenních rostlin a rzi a cizím pachem koňského trusu zvětřila roz-

ptýlený pach pernaté, tu vůni, která ji dráždila nejvíc. Tu a tam na mechu

a bahenním lopuší byl ten pach velice silný, ale nedalo se určit, kterým

směrem se zesiluje a kde slábne. Aby vzala stopu, musela popoběhnout dál

po větru. Aniž cítila pohyb nohou, rychle, skokem uháněla tak, aby se moh-

la při každém kroku zastavit, kdyby bylo nutno, mířila napravo od před-

jitřního východního vánku a obrátila se po větru. Rozšířeným chřípím

vtáhla do sebe vzduch a rázem zvětřila, že tu nejsou jen jejich stopy, ale ony

samy, tady před ní, a to nejedná, ale že jich je hodně. Laská zpomalila běh.

Byly tu, ale kde vlastně, to ještě nemohla určit. Aby našla přímo to místo,

už začala opisovat kruh, když vtom odvedl její pozornost pánův hlas. "Lás-

ko! Sem!" řekl pán a ukázal jí na druhou stranu. Chvilku stála, jako by se

ho ptala, zda by neměla pokračovat, jak začala. Ale pán hněvivě opakoval

rozkaz a ukazoval mezi hrbolky zaplavené vodou, kde nemohlo nic být. Po-

slechla ho a předstírala, že hledá, aby mu udělala radost, prošmejdila všec-

ky kopečky hlíny, vrátila se na původní místo a hned je zase zvětřila. Teď,

kclvž ji nerušil, věděla, co má dělat. Nedívala se pod nohy a mrzutě klopý-

tala o vysoké kopečky hlíny a padala do vody, ale donutila své pružné, silné

nohy k poslušnosti a začala opisovat kruh, který měl všecko vysvětlit. Jejich

pach ji dráždil stále a stále silněji, stále určitěji, až jí náhle bylo úplně jasné, že jedna z nich je tady, za tou hromádkou hlíny pět kroků před ní. Laská

vystavovala. Při svých krátkých nohách nemohla před sebou nic vidět, ale

podle pachu věděla, že sluka sedí nejvýš pět kroků od ní. Laská stála, větři-

la ji stále víc a vychutnávala rozkoš z očekávání. Prut měla vztyčený a na-

pjatý, a jen jeho koneček se zachvíval. Tlamu pootevřenou, slechy našpico-

vané. Jedno ucho sejí ohrnulo, ještě když běžela, a teď těžce, ale opatrně od-

dychovala a ještě obezřeleji se otočila po pánovi, spíš očima než hlavou. Vi-

děla jeho tvář, na kterou byla zvyklá, a oči, z kterých šel vždycky strach.

Pán klopýtal přes kopečky hlíny a Lásce se zdálo, že jde nesmírně pomalu.

Zdálo se jí, že jde pomalu, ačkoli běžel.

Když Levin zpozoroval ten zvláštní způsob hledání, kdy se Las-

ká tiskla celým tělem k zemi, v dlouhých krocích hrabala zadníma noha-

ma a mírně otvírala tlamu, poznal, že staví sluky. V duchu se modlil, aby

měl štěstí zejména při první ráně, a rozběhl se k Lásce. Když došel těsně

k ní, zadíval se ze své výšky před sebe a spatřil zrakem, co Laská viděla no-

sem. V uličce mezi hrbolky bylo na jednom z nich vidět sluku. S otočenou

hlavou pozorně naslouchala. Pak trochu roztáhla a zase složila křídla, ne-

ohrabaně zakroutila zadečkem a zmizela za kopečkem.

"Hledej, hledej," zavolal Levin a postrčil Lásku.

151

"Ale já nemohu jít," myslila si Laská. "Kam bych šla? Tady

odtud je větřím, ale kdybych šla kupředu, vůbec nepoznám, kde jsou a kdo

jsou." Ale pán ji postrčil kolenem a rozčileně šeptal: "Hledej, Lasičko, hledej!"

"No, tak když si to přeje, udělám, to, ale teď už za sebe neru-

čím," pomyslila si Laská a horempádem vyrazila kupředu mezi kopečky

hlíny. Teď už nic nevětřila a jenom viděla a slyšela, ale v ničem se nevyznala.

Deset kroků od původního místa to hlasitě zakvorkalo a se

zvláštním plácáním křídel se vznesla jedna sluka. A vzápětí za výstřelem

těžce pleskla bílou hrudí o mokré třasovisko. Druhá nečekala a za Levino-

vými zády vylétla bez psa.

Když se Levin po ní otočil, byla už daleko. Ale přece ji zasáhl.

Sluka uletěla nějakých dvacet kroků, vznesla se kolmo vzhůru a střemhlav,

jako vržený míč, těžce padla na suchou půdu.

"Tohle by šlo!" říkal si Levin a strkal do brašny teplé, tučné

sluky. "Co myslíš, Lasičko, šlo by to?"

Když Levin nabil pušku a vydal se dál, slunce už vyšlo, třebaže

je nebylo za mráčky ještě vidět. Měsíc- pozbyl všeho lesku a bělal se na oblo-

ze jak obláček, všechny hvězdy už zmizely. Mokřinky, předtím stříbřité ro-

sou, hrály teď do zlata. Rezavá voda byla celá jantarová. Modř travin přešla

do žlutavé zeleně. Bahňáci rejdili u potoka v křoví lesklém rosou a vrhají-

cím dlouhé stíny. Jestřáb se vzbudil a seděl na kupce, kroutil hlavou a s ne-

libostí se díval na bažinu. Kavky letěly do polí a bosý klučina už hnal koně

k dědovi, který se vyhrabal ze svého kabátu a drbal se za uchem. Dým z vý-

střelů se bělal nad zelení trávy jako mléko.

Jeden z kluků přiběhl k Levinovi.

"Strejdo, včera tu byly kačeny," zavolal na něho a pak ho zpo-

vzdáli sledoval.

A když Levin vzápětí střelil tři bekasíny jednu po druhé a chla-

pec se tvářil uznale, těšilo ho to dvojnásob.

XIII

Lovecká pověra - nedáte-li si ujít první kus, lov bude zdaři-

lý - se ukázala pravdivou.

Unavený, vyhladovělý a šťastný se Levin vrátil do chalupy

kolem desáté dopoledne, když měl za sebou nějakých třicet verst chůze,

a nesl si devatenáct sluk a bekasín a jednu kachnu, kterou si přivázal k pa-

152

su, protože do brašny se mu už nevešla. Přátelé už byli dávno vzhůru, do-

stali mezitím hlad a posnídali.

"Počkejte, počkejte, vím, že jich je devatenáct," řekl Levin a ješ-

tě jednou přepočítal sluky a bekasíny. Už nevypadaly tak skvěle, jako když

vzlétly, teď byly zkroucené a scvrklé, byla na nich spečená krev a hlavičky

jim visely.

Počet byl správný a závist Stepaná Arkadjiče Levinovi lahodila.

Také ho potěšilo, že po návratu už našel posla s psaníčkem od Kitty.

Jsem úplně zdravá a mám dobrou náladu. Máš-li o mě obavy,

pak Ti musím říci, že můžeš být klidnější než dřív. Mám novou osobní

stráž, Marii Vlasjevnu (byla to porodní bába, nová, významná osobnost

v Levinově rodinném životě). Přijela se na mě podívat. Zjistila, že jsem do-

cela zdravá. Poprosili jsme ji, aby zůstala u nás, než přijedeš. Všichni jsou

zdrávi a dobré mysli, a Ty, prosím Tě, neměj naspěch, a jestliže je dobrý

lov, zůstaň tam ještě den."

Ta dvojí radost, zdařilý lov a psaní od ženy, byla tak veliká, že

dvě nepříjemnosti, které se potom přihodily, nesl Levin lehce. První nemilá

věc byla, že podsední ryzák se včera zřejmě schvátil, nechtěl žrát a byl

smutný. Kočí říkal, že ho ztrhali.

"Včera ho uhnali, Konstantine Dmitriči. Bodejť ne, takhle

bláznivě ho hnát takový kus cesty!"

Druhá nemilá věc, která mu v první chvíli zkazila náladu, ale

které se později tuze nasmál, záležela v tom, že z celého proviantu, kterým

je Kitty zásobila tak hojně, že s ním museli vystačit snad alespoň týden, ne-

zbylo nic. Když se Levin vracel unaven a hladov z lovu, těšil se na pirožky

tak najisto, že cestou už cítil jejich vůni i chuť v ústech, zrovna jako Laská

větřila zvěř, a hned si o ně Filipovi řekl. Vyšlo najevo, že pirožky i kuřata

už jsou pryč.

"To je apetýt!" smál se Stěpan Arkadjič a ukázal na Váseňku

Veslovského. Já si zrovna nemohu stěžovat na nechutenství, ale tohle je

něco úžasného..."

"Inu, co se dá dělat!" řekl Levin a zaškaredil se na Veslovské-

ho. "Filipe, tak mi dej hovězí."

"Hovězí páni snědli, a kosti jsem dal psům," odpověděl Filip.

Levinovi to přišlo tak líto, že mrzutě řekl:

"Aspoň něco kdybyste mi nechali!" A bylo mu do pláče.

"Tak vykuchej ty sluky," řekl chvějícím se hlasem Filipovi,

a na Váseňku se raději ani nedíval. "A dej do nich kopřivy. A mně sežeň

aspoň trochu mléka."

Už potom, když se napil mléka, zastyděl se, že dal cizímu člo-

věku najevo svou nevoli, a začal se smát svému hladoveckému rozhořčení.

153

Večer ještě byli na lovu, při kterém i Veslovskij střelil několik

sluk, a v noci se vrátili domů.

Zpáteční cesta uběhla stejně vesele jako cesta tam. Veslovskij

zpíval, s požitkem vzpomínal na své příhody u sedláků, kteří ho pozvali na

vodku a říkali mu, aby "se neurazil". Vzpomínal i na svá noční dobrodruž-

ství s oříšky a s děvečkou a sedláčkem, který se ho zeptal, jestli je ženatý,

a když se dověděl, že není, řekl mu: ,Po cizích ženských moc nešilhej, ale

koukej, ať tě bouchne ženidlo." Ten výrok byl Veslovskému zvlášť k smí-

chu.

"Vůbec jsem ohromně spokojený s naším výletem. A co vy, Le-

vine?"

Jsem velice spokojený," pravil Levin upřímně. Měl nesmír-

nou radost, že už proti Váseňkovi není zaujat, jak tomu bylo doma, ale že

k němu naopak cítí přátelskou náklonnost.

XIV

Nazítří v deset hodin, když už měl za sebou obchůzku v hospo-

dářství, zaklepal Levin na dveře pokoje, kde spal Váseňka.

"Dále!" zavolal Veslovskij. "Promiňte mi, teprv teďjsem dokon-

čil svou očistu," řekl s úsměvem, oblečen před Levinem v pouhém prádle.

"Prosím, jako doma." Levin si sedl k oknu. "Spal jste dobře?"

Jako dudek. A nedalo by se dnes jít na hon?"

"Co píváte poránu, čaj nebo kávu?"

"Ani to, ani ono. Dávám si anglickou snídani. Vážně je mi

hanba. Dámy už asi budou vzhůru? Teď by se výborně hodila malá procház-

ka. Ukázal byste mi koně."

Prošli se po zahradě, podívali se do stáje a dokonce si spolu za-

cvičili na bradlech, až se Levin konečně vrátil s hostem domů a vstoupil

s ním do salónu.

"Lov byl nádherný, a těch dojmů!" S těmi slovy přistoupil

Veslovskij ke Kitty, která seděla u samovaru. "Věčná škoda, že dámy jsou

ošizeny o tyto požitky!"

Inu, co na tom, přece musí promluvit s paní domu, řekl si Le-

vin. Opět cosi spatřoval v úsměvu, v tom triumfálním výrazu, s jakým host

oslovil Kitty...

Kněžna, sedící z druhé strany stolu s Marií Vlasjevnou a Ště-

pánem Arkadjičem, si Levina zavolala a začala o přestěhování do Moskvy

154

před Kittmým porodem a o přípravě bytu. Už před svatbou byly Levinovi

nepříjemné všemožné přípravy, poněvadž svou nicotností snižovaly velikost

celé věci, a dnes mu připadaly ještě urážlivější všechny ty přípravy k bu-

doucímu porodu, jehož čas měli spočítaný na prstech. Snažil se celou dobu

nevnímat řeči o tom, jak se má dítě zavinovat, pokud mohl, odvracel zrak,

aby neviděl jakési nekonečné, tajemné háčkované pásy, jakési plátěné troj-

úhelníčky, jimž Dolly přikládala zvláštní důležitost, a podobně. Narození

syna (byl přesvědčen, že to bude syn), které mu bylo přislíbeno, ale v které

přesto nemohl věřit (připadalo mu to tak neobyčejné), bylo pro něho jed-

nak tak ohromným, a proto nemožným štěstím, jednak událostí natolik

tajemnou, že se mu zdálo pobuřující a pokořující, když se ostatní domní-

vali, že vědí, co přijde, a připravovali se k tomu jako k nějaké všední

věci.

Ale kněžna nechápala jeho pocity a vykládala si jeho nechuť

k přemýšlení a k hovoru o těch věcech lehkomyslností a lhostejností, a proto

ho nenechala na pokoji. Pověřila Štěpána Arkadjiče, aby se v Moskvě po-

ohlédl po bytě, a teď si zavolala Levina.

"Nic nevím, Jasnosti. Dělejte, jak za vhodné uznáte," řekl jí.

"Musíme si říct, kdy se přestěhujete."

"Na mou duši nevím. Vím, že se rodí milióny dětí mimo Mosk-

vu a bez doktorů... proč tedy..."

"Tak když je to takové..."

"Ale ne, jak chce Kitty."

"S Kitty se o tom přece nemůže mluvit! Chceš snad, abych ji

poděsila? Letos na jaře umřela Natálie Golicynová, protože měla špatného

porodníka."

Jak řeknete, tak udělám," řekl Levin zasmušile.

Kněžna mu začala cosi vykládat, ale neposlouchal ji. Ačkoli ho

rozmluva s kněžnou rozlaďovala, nezasmušil se proto, nýbrž nad tím, co vi-

děl u samovaru.

Ne, to je nemožné! Levin tu a tam pohlédl na Váseňku, který se

skláněl ke Kitty a cosi jí se svým půvabným úsměvem povídal, a Kitty se

červenala a byla rozčilená.

Ve Váseňkově póze, v jeho pohledu i úsměvu bylo cosi nekalé-

ho. Levin viděl ten podezřelý rys dokonce v Kittině póze a v jejím pohledu.

A jeho zrak opět pohasl. Opět, jako včera, náhle a bez sebemenšího přecho-

du cítil, že je svržen z vrcholu štěstí, klidu a důstojnosti do propasti zoufal-

ství, zloby a ponížení. Opět zanevřel na celý svět.

Jen všecko udělejte, kněžno, jak si přejete," řekl a znova se

ohlédl.

"Ono se řekne semenec!" omočil si Stěpan Arkadjič a zřejmě ne-

155

narážel jen na rozhovor s kněžnou, ale i na příčinu Levinova rozčilení, kte-

ré mu neušlo. "Ty dnes jdeš nějak pozdě, Dolly!"

Všichni vstali Darje Alexandrovně na uvítanou.Váseňka podle

zvyku moderních mladých mužů, kteří neoplývají zdvořilostí vůči dámám,

povstal na okamžik, nepatrně se uklonil a se smíchem pokračoval v hovoru.

"Mám trápení s Mášou. Spatně spala a hrozně dneska zlobí,"

pravila Dolly.

Váseňka zapředl s Kitty stejnou debatu jako včera, mluvil o An-

ně a o tom, zda se láska může povznést nad společenské zákony. Kitty byla ta

debata nepříjemná, rozčiloval ji sám obsah i tón, jakým byla vedena, zejména

ji rozčilovala proto, že věděla, jak to zapůsobí na muže. Ale byla příliš prostá

a nevinná, než aby dovedla takový rozhovor ukončit, ba neuměla se ani tajit

povrchní radostí, kterou jí působila zjevná pozornost tohoto mladého mu-

že. Byla by rozmluvu ráda ukončila, ale nevěděla, co má dělat. Kdyby udě-

lala cokoli (to věděla), muž by si toho všiml a všecko by si vyložil obráceně

a špatně. A vskutku, když se zeptala Dolly, co je Máše, zatímco Váseňka

hleděl lhostejně na Dolly a čekal, kdy nudný rozhovor skončí, ta otázka Le-

vinovi připadala jako strojená, odporná lest.

"Pojedeme dnes na houby?" ptala se Dolly.

"Pojeďme, prosím, jela bych taky," řekla Kitty a zrudla. Chtě-

la se Váseňky ze zdvořilosti zeptat, jestli pojede, ale nezeptala se.

"Kam jdeš, Kosťo?" s provinilou tváří se otázala muže, když šel

rázným krokem kolem ní.

Ta provinilá tvář ho utvrdila v podezření.

"Za mé nepřítomnosti přijel strojník a ještě jsem s ním nemlu-

vil," řekl, aniž o ni pohledem zavadil.

Zamířil dolů, ale ještě než vyšel z pracovny, zaslechl povědomé

kroky své ženy, která k němu pospíchala nedbajíc, že by si mohla ublížit.

"Co je?" řekl suše. "Máme tu práci."

"Promiňte," obrátila se Kitty k německému strojníkovi, "po-

třebovala bych říct muži pár slov."

Němec chtěl odejít, ale Levin ho zadržel:

Jen klidně zůstaňte."

"Vlak mi jede ve tři?" ptal se Němec. "Aby mi neujel."

Levin mu neodpověděl a sám odešel s ženou ven.

"Co mi chcete říci, prosím?" začal francouzsky.

Nedíval sejí do obličeje a nechtěl vidět, jak se po celém obličeji

chvěje a jak ve svém nynějším stavu vypadá žalostně a zdrceně.

Já... já... chtěla jsem říct, že takhle se nedá žít, že to je utrpe-

ní..." vypravila ze sebe.

"Vedle je služebnictvo," řekl hněvivě, "nedělejte scény."

156

,Tak půjdeme sem!"

Stáli v průchodícím pokoji. Kitty chtěla jít do vedlejšího. Ale

tam měla Angličanka hodinu s Táňou.

"Tak půjdem do zahrady!"

V zahradě narazili na zahradníka, který uhraboval pěšiny.

A už neuvažovali o tom, že zahradník vidí její uplakaný a jeho rozčilený

obličej, nemyslili na to, že vypadají jako lidé, prchající před nějakým neštěs-

tím, a rychle kráčeli kupředu, neboť cítili, že si musí všecko povědět a vy-

vrátit si navzájem všecky pochybnosti, zůstat chvilku o samotě a zbavit se

tak muk, jež oba prožívají.

"Takhle se nedá žít! To je utrpení! Já trpím, ty trpíš. Proč?"

řekla Kitty, když konečně došli k osamělé lavičce v ohybu lipové aleje.

"Ale pověz mi jednu věc: bylo v jeho způsobech něco nevhod-

ného, neslušného, ponižujícího, hrozného?" Opět před ní zaujal stejnou pó-

zu, s pěstmi na prsou, jako když před ní stál tehdy v noci.

"Bylo," pravila chvějícím se hlasem. "Ale, Kosťo, copak nevi-

díš, že to není moje vina? Chtěla jsem ho už ráno odkázat do příslušných

mezí, jenže tihle lidi... Proč přijel? Byli jsme tak šťastní!" říkala a dusily ji vzlyky, které jí otřásaly celým, nyní silným tělem.

Zahradník překvapen viděl - třebaže je nikdo nepronásledo-

val a neměli před čím prchat a třebaže na lavičce nemohli najít nic obzvlášť

radostného - zahradník viděl, že se kolem něho vracejí domů uklidnění

a rozzáření.

XV

Levin doprovodil ženu nahoru a pak šel za Dolly. Darja Ale-

xandrovna dnes také měla samé mrzutosti. Chodila po pokoji a hněvivě

mluvila k děvčátku, které stálo v koutě a brečelo.

"Budeš stát celý den na hanbě a obědvat budeš sama, a nedo-

staneš žádnou panenku a žádné nové šaty ti neušiju," říkala. Už nevěděla,

jak by ji potrestala.

"To je ošklivá holčička!" obrátila se k Levinovi. "Kde se v ní

berou takové ohavné sklony?"

"A co vlastně provedla?" utrousil Levin dosti lhostejně, neboť

se chtěl s Dolly poradit o svých problémech, a proto ho mrzelo, že přišel ne-

vhod.

"Byli s Gríšou na malinách a tam... Nemohu ani říci, co dělala.

Věčná škoda miss Elliot. Tahleta se o nic nestará, je tu jenom pro jméno...

Figures vous que la petite...1"

A Darja Alexandrovna pověděla Levinovi o Mašině poklesku.

,To nic nedokazuje, to vůbec nejsou ošklivé sklony, je to prostě

nezbednost," uklidňoval ji Levin.

"Ale ty jsi nějak mrzutý? Copak máš na srdci?" ptala se Dolly.

"Co se tam děje?"

A z tónu, jakým ta otázka byla vyslovena, Levin poznal, že

snadno řekne, co říci chce.

"Nebyl jsem tam, byli jsme s Kitty sami na zahradě. Pohádali

jsme se už podruhé od té doby, co... co přijel Stiva."

Dolly se na něho dívala moudrýma, chápajícíma očima.

"No řekni mi, ruku na srdce, nevšimla sis... ne, u Kitty ne... ale

že ten pán měl takové způsoby, které se mohou nepříjemně, nejen ne-

příjemně, ale hrozně, urážlivě dotknout manžela?"

"Totiž, jak bych ti to řekla... Zůstaň stát v koutě!" okřikla Dolly

Mášu, která spatřila v matčině tváři nenápadný úsměv a už sebou začala

šít. "Ze společenského hlediska by se řeklo, že se chová jako všichni mladí

muži. Dvoří se hezké mladé paní a manželu z vyšších kruhů to musí jen li-

chotit."

"Ano, ano," ponuře pravil Levin, "Ale pozorovala jsi

něco?"

"Nejen já, i Stiva si toho všiml. Po snídani mi bez obalu řekl: Je

crois que Veslovskij fait un petit brin de cour á Kitty." 2

"Výborně, to mi stačí. Vyženu ho!" řekl Levin.

"Copak ses zbláznil?" vyděsila se Dolly. "Prosím tě, Kosťo,

vzpamatuj se!" řekla se smíchem. "No, teď můžeš jít k Fanny," obrátila se k Máše. "Poslyš, jestli chceš, řeknu to Stivovi. On ho odveze pryč. Můžeme

říct, že čekáš hosty. Celkem vzato, on se mezi nás nehodí."

"Ne, ne, řeknu mu sám."

"Ale ty se s ním pohádáš."

"Vůbec ne. Bude to ohromně veselé," řekl Levin a opravdu ve-

sele blýskl očima. "Tak už jí odpusť, Dolly! Ona to víckrát neudělá," při-

mlouval se za malou hříšnici, která nešla za Fanny, nerozhodně stála před

matkou a se sklopenou hlavou čekala, až se na ni podívá.

Matka na ni pohlédla. Dívenka se usedavě rozplakala, zabořila se

obličejem matce do klína, a Dolly jí položila na hlavu hubenou něžnou ru-

ku.

1 Představte si, že ta holčička... (Jranc.)

2 Myslím, že Veslovskij se Kitty trochu dvoří, (franc.)

158

"Co s ním vůbec máme společného?" pomyslil si Levin a šel

hledat Veslovského.

Když procházel předsíní, kázal zapřáhnout do kolesky, která

měla jet na nádraží.

"Včera se zlámaly pera," hlásil sluha.

"Tak do tarantasu, ale honem. Kde je host?"

"Pán šel do svého pokoje."

Levin zastihl Váseňku ve chvíli, kdy už si vybalil kufr, rozložil

nové boty a teď si zkoušel vysoké kamaše, neboť se chystal, že si vyjede na

ko-

ni.

Snad že se Levin nějak zvláštně tvářil, anebo že sám Váseňka

už tušil, že malý flirt, který si začal, je v této rodině nemístný - ale byl

Levinovým příchodem poněkud zmaten (pokud je toho muž velkého světa

schopen).

"Vy jezdíte na koni v kamaších?"

"Ano, člověk se tolik neumaže," pravil Váseňka. Dal tlustou

nohu na židli, aby si zapnul spodní háček, a vesele, dobrácky se

usmíval.

Byl to bezesporu hodný hoch a Levinovi ho přišlo líto. Zároveň

mu bylo hanba jako pánu domu, když postihl ve Váseňkově pohledu

ostych.

Na stole ležel kus hole, kterou zlomili dnes dopoledne při tělo-

cviku, když se pokoušeli zdvihnout provlhlá bradla. Levin vzal zbytek hole

do ruky a ulamoval rozštěpenou špičku z rozpaků, jak začít.

"Chtěl jsem..." Už se málem zarazil, ale vzpomněl si na Kitty

a na všecko, co bylo, odhodlaně se mu podíval do očí a najednou řekl: "Dal

jsem vám zapřáhnout."

"Totiž, jak to?" s údivem začal Váseňka. "Kam pojedeme?"

"Vy pojedete na dráhu," nevrle řekl Levin a uštipoval třísky

z hole.

"Vy odjíždíte, anebo se něco stalo?"

"Stalo se, že čekám hosty," pravil Levin a silnými prsty ulamo-

val kousky z rozštípnuté hole stále rychleji a rychleji. "A ani nečekám hosty

a nic se nestalo, ale žádám vás, abyste odjel. Můžete si mou nezdvořilost

vysvětlit, jak chcete."

Váseňka se vztyčil.

"Prosím, abyste mi to vysvětlil vy" pravil důstojně, když ko-

nečně pochopil.

"Nemohu vám nic vysvětlovat," řekl Levin tiše a zvolna, aby

nebylo znát, jak se mu třese brada. "A raději se neptejte."

A jelikož už všecky roztřepené třísky byly ulámané, zaťal Le-

159

vin prsty do tlustých konečků, roztrhl hůl vedví a pohotově zachytil padají-

cí polovinu.

Ty ruce, křečovitě se pohybující, ty svaly, které dnes dopoledne

ohmatával při cvičení, blýskající oči, tichý hlas a třesoucí se brada, to vše-

cko Váseňku patrně přesvědčilo víc než slova. Pokrčil rameny a s opovržli-

vým úsměvem se uklonil.

"Mohl bych mluvit s Oblonským?"

Pokrčení ramen ani úsměv Levina nijak nerozčilil. Co nakonec

Veslovskému zbývalo?

"Hned ho k vám pošlu."

,Co je to za nesmysl!" řekl Stěpan Arkadjič Levinovi. Dověděl

se od přítele, že dostal vyhazov, vyhledal tedy Levina na zahradě, kde se

procházel v očekávání, až host odjede. "Vždyť je to směšné! Co ti zas přele-

tělo přes nos? To je přece svrchovaně směšné! Co tě to napadlo, když mladý

muž..."

Ale Levinovi opravdu něco přeletělo přes nos a asi se ještě nezo-

tavil, protože zase zbledl, když Stěpan Arkadjič chtěl vykládat příčinu, a ho-

nem ho přerušil:

"Prosím tě, nic mi nevysvětluj! Nemohl jsem jinak! Moc se sty-

dím před tebou i před ním. Ale pro něho myslím nebude žádné neštěstí,

když odjede, kdežto mně a mojí ženě je jeho přítomnost nemilá."

"Ale pro něho je to urážka! A pak je to směšné."

"A pro mne je to nejen urážka, ale i utrpení! A já jsem nic zlého

neudělal a nevím, proč bych měl trpět!"

"Inu, tohle jsem od tebe nečekal. Člověk může žárlit, ale v ta-

kové míře, to už je vrchol směšnosti!"

Levin se prudce otočil, šel dál do aleje a chodil sám sem a tam.

Brzo zadrkotal tarantas a Levin skrz stromy viděl, jak Váseňka ve své skot-

ské čapce sedí na seně (jako z udělání neměl tarantas sedátko) a poskakuje

při každém nárazu, a tak projel alejí.

Co zas ještě tohle? Z domu vyběhl sluha a zastavil tarantas. Šlo

o strojníka, na něhož Levin dočista zapomněl. Strojník se ukláněl a cosi ří-

kal Veslovskému. Pak si vlezl do tarantasu a odjeli spolu.

Stěpan Arkadjič a kněžna byli Levinovým jednáním pobouřeni.

A on sám cítil, že je vrcholně směšný, a zároveň si připadal hrozně provinile

a zahanbeně. Ale když si vzpomněl, co všecko s ženou vytrpěli, a kladl si

otázku, jak by se zachoval podruhé, odpověděl si, že navlas stejně.

Nicméně na sklonku dne všichni (kromě kněžny, která Levino-

vi nechtěla ten kousek odpustit) nesmírně pookřáli a rozjařili se jako děti.

když si odpykaly trest, nebo jako dospělí po skličující oficiální návštěvě,

takže večer, když kněžna odešla, mluvilo se už o Váseňkově vyhoštění jako

160

o pradávné události. Dolly zdědila po otci komický vyprávěčský talent

a Váreňka se teď prohýbala smíchy, když Dolly potřetí a počtvrté - vždy

s novými humornými dodatky - vyprávěla, jak se zrovna chystala uvá-

zat si na hostovu počest nové stužky a už mířila do salónu, když najednou

uslyšela starou rachotinu. A vida! Kdo v té rachotině nesedí, jako Váseňka!

Sám Váseňka se svou skotskou čapkou, s romancemi i s kamašemi tu sedí

na seně.

"Kdybys dal aspoň zapřáhnout do kočáru! No ne, a pak slyším:

Počkejte! Už jsem si myslila, že byl vzat na milost. Koukám, jak mu tam

posadili tlustého Němce, a už je vezli... A tak mi moje mašličky nebyly nic

platné!"

XVI

Darja Alexandrovna dostála svému předsevzetí a jela k Anně.

Bylo jí velice líto, že to snad zarmoutí sestru a nemile se dotkne jejího muže.

Chápala, že Levinovi jsou zcela v právu, nechtějí-li mít žádné styky s

Vronským. Ale pokládala za svou povinnost navštívit Annu a dokázat jí, že její

vztah se nemůže změnit, i když je Anna v jiné situaci.

Aby nebyla při té cestě závislá na Levinových, poslala Darja

Alexandrovna do vsi najmout povoz. Ale Levin se to dověděl a přišel jí

domluvit.

"Proč si myslíš, že se na tvůj výlet dívám nějak nelibě? Ale

i kdyby, pak mě tím spíš mrzí, že si nechceš ode mě půjčit koně," prohlásil.

"Ani jednou jsi mi neřekla, že určitě pojedeš. A když si najímáš koně ve vsi,

je to jednak trapné pro mě, jednak - což je hlavní - oni ti sice slíbí, ale

nedovezou tě. Já koně mám. A jestli mě nechceš urazit, vezmi si moje."

Darje Alexandrovně nezbylo než svolit a v určený den připra-

vil Levin pro švagrovou čtyřspřeží i náhradní přípřež, jež dal dohromady

z tahounů a koní jezdeckých. Nebylo to nijak krásné spřežení, ale mohlo ji

dovézt za jediný den. Nyní, kdy potřebovali povoz pro kněžnu, chystající se

k odjezdu, i pro porodní bábu, znamenalo to pro Levina jistou obtíž. Ale

jako dobrý hostitel nemohl připustit, aby si Darja Alexandrovna najímala

povoz jinde, a kromě toho věděl, že dvacet rublů požadovaných za cestu je

pro ni značná částka, a její peněžní záležitosti, které byly v prabídném sta-

vu, brali Levinovi jako své vlastní.

Na Levinovu radu vyjela Darja Alexandrovna ještě před svítá-

ním. Gesta byla pěkná, koleska pohodlná, koně vesele běželi a na kozlíku

161

11- -883

seděl vedle kočího místo lokaje kancelista, jehož Levin pro jistotu poslal se

švagrovou. Darja Alexandrovna zdřímla a vzbudila se, až když přijížděli

k zájezdní hospodě, kde měli vyměnit koně.

U bohatého sedláka, u něhož se Levin stavil tenkrát cestou ke

Svijažskému, popila Darja Alexandrovna čaje, porozprávěla si s ženskými

o dětech a se starochem o hraběti Vronském, kterého starý tuze vychvalo-

val, načež se v deset hodin vydala na další cestu. Doma pro samé starosti

s dětmi nikdy nemívala čas na přemýšlení. Zato nyní, během čtyřhodinové

jízdy, najednou se jí shlukly v hlavě všecky myšlenky, dříve utlumené,

a promyslila si celý svůj život jako ještě nikdy, a to z nejrůznějších hledisek.

Sama se divila, nač myslí. Nejprve myslila na děti, o které měla starost, tře-

baže jí kněžna a zejména Kitty (na tu spoléhala víc) slíbila, že na ně dá po-

zor. Jen aby Máša zas nezačala zlobit, aby Gríšu nekopl kůň a aby si Lili

ještě víc nezkazila žaludek. Ale potom byly otázky přítomnosti vystřídány

otázkami nejbližší budoucnosti. Přemýšlela, že by si měli na letošní zimu

162

najmout v Moskvě jiný byt, vyměnit nábytek v salóně a pořídit kožíšek

nejstarší dceři. Pak se před ní vynořily otázky budoucnosti vzdálenější: jak

zajistí lepší život dětem. S děvčaty by to ještě šlo, ale co chlapci?

Dobrá, teď se s Gríšou učí, ale vždyť je to možné jen proto,

že je teď volná, že nebude rodit. Na Stivu ovšem není radno spoléhat.

A s pomocí dobrých lidí je zaopatří, ale kdyby měla zase rodit... A tu

ji napadlo, jak nesprávná je průpověď, že na ženě lpí kletba, aby

v bolestech rodila děti. Rodit, to nic není, ale chodit s outěžkem - to jsou

pravá muka, pomyslila si, když si představila své poslední těhotenství

a smrt posledního dítěte. A vzpomněla si, jak hovořila s mladou hospodyňkou

v zájezdní hospodě. Na otázku, zda má děti, švarná hospodyňka vesele

odpověděla:

"Měla jsem holčičku, ale pánbůh siji vzal, o půstu jsem ji po-

chovala."

"Moc se ti po ní stýská?" zeptala se Darja Alexandrovna.

"Co by se mi stýskalo? Pantáta má beztak hodně vnoučat. Je

s tím jenom starost, člověk nemůže pracovat, a nic. Je to jenom na obtíž."

Ta odpověď připadala Darje Alexandrovně odporná, přestože

sličná mladice vypadala tak dobromyslně. Ale teď si na ta slova mimoděk

vzpomněla. V těch cynických slovech byla jistě dávka pravdy.

A vůbec, přemýšlela Darja Alexandrovna, když se teď ohlédla

zpět na celý svůj život za těch patnáct let manželství, těhotenství, nevol-

nost, otupělá mysl, lhostejnost ke všemu a především šerednost. Kitty, mla-

dičká hezká Kitty, i ta pozbyla krásy, ale já jsem přímo šeredná, když jsem

v jiném stavu, to vím. Porod, bolesti, příšerné bolesti, pak ta poslední chví-

le... potom kojení, bezesné noci a ty hrozné bolesti...

Darja Alexandrovna se zachvěla při pouhé vzpomínce, jakou

bolest zkoušela, když měla rozpukané bradavky, což se jí stávalo skoro při

každém dítěti. Potom děti začnou stonat, a toho věčného strachu! Potom

výchova, ohavné sklony (vzpomněla si, co provedla malá Máša, když byla

na malinách), učení, latina - to všecko je tak nesrozumitelné a těžké.

A nejhorší ze všeho - smrt těchto dětí. A v paměti sejí opět vynořila kru-

tá vzpomínka, věčně tížící její mateřské srdce. Vzpomínka na smrt poslední-

ho dítěte, ještě kojence, chlapečka, který zemřel na záškrt. Vzpomínka na

jeho pohřeb, na všeobecnou lhostejnost k té malé růžové rakvičce a na

vlastní srdcervoucí, osamělý žal nad bledým čílkem a kadeřavými vlásky na

spáncích, nad udivenými otevřenými ústy, jak je bylo vidět v rakvi ve chví-

li, kdy na ni dávali růžové víko s krumplovaným křížem.

A k čemu to všecko? Co z toho všeho nakonec bude? Nemá

chvilku pokoje, buď je těhotná, nebo kojí, věčně nazlobená a nabručená, sa-

ma utrápená a trápí jiné, muži je protivná - a tak prožije celý život a vy-

163

11*

rostou jí nešťastné, špatně vychované a nuzné děti. Už teď, nebýt pozvání

k Levinovým, kdoví jak by vyšli. Kosťa a Kitty jsou ovšem natolik taktní,

že nedají nic najevo, ale věčně to trvat nemůže. Budou mít svoje děti a ne-

budou moci pomáhat příbuzným, však už nyní se musí uskrovňovat. A tatí-

nek, který si skoro nic nenechal, může jim snad pomáhat? Takže Dolly ani

nemůže zaopatřit děti sama, ale leda s pomocí jiných lidí, před kterými se

musí ponižovat. Předpokládejme možnost nejšťastnější: děti už nebudou

umírat a ona je jakžtakž vychová. V nejlepším případě z nich nebudou da-

rebáci. To je vše, co si smí přát. A pro to všecko tolik útrap, tolik námahy ...

Celý život je zmařen! Dolly si opět vzpomněla, co říkala mladá selka, a opět

se jí zmocnila ošklivost. Ale nemohla popřít, že v těch slovech je dávka

drsné pravdy.

"Máme to ještě daleko, Michajlo?" zeptala se Darja Alexan-

drovna kancelisty, aby se vytrhla z děsivých myšlenek.

"Od téhle vsi je to prý sedm verst."

Koleska ujížděla po návsi k můstku. Přes most šel hlouček vese-

lých, hlasitě rozprávějících ženských s povřísly přes ramena. Vesničanky

zůstaly na mostě stát a zvědavě si prohlížely kolesku. Všechny tváře, obrá-

cené k Darje Alexandrovně, jí připadaly zdravé a veselé, dráždily ji svou

radostí ze života. Všichni žijí, všichni užívají života, pokračovala Darja

Alexandrovna ve svých úvahách, když minula vesničanky, vyjela do kopce

a za klusu koní se opět příjemně pohupovala na měkkých zpruhách staré

kolesky. Všichni žijí, jen ona jako z vězení unikla ze světa, který ji ubíjí sta-

rostmi, a teprve nyní se na okamžik vzpamatovala. Všichni opravdu žijí: ty

vesničanky, sestra Natali i Váreňka, i Anna, za kterou jede, jen ona ne. Ale

všichni na Annu útočí. Proč? Je snad ona, Dolly, lepší? Má aspoň muže,

kterého miluje. Ne tak, jak by chtěla milovat, ale přece ho miluje, kdežto

Anna svého muže nemilovala. V čem se vlastně Anna provinila? Chce žít.

Tak ženskému srdci káže bůh. Dost možná, že i Dolly by jednala stejně.

Vždyť dodnes neví, zda udělala dobře, když Annu poslechla v té hrozné do-

bě, kdy u ní byla v Moskvě. Dolly tenkrát měla opustit muže a začít žít zno-

va od začátku. Mohla by milovat a být milována doopravdy. Je to snad teď

lepší? Neváží si ho. Potřebuje ho, a proto ho snáší. Je to snad lepší? Tenkrát

se ještě mohla líbit, ještě měla svou krásu. Za těch úvah Darja Alexandrov-

na zatoužila podívat se do zrcadla. Měla s sebou v kabelce cestovní zrcátko

a byla by si je ráda vyndala, ale pak se podívala na záda kočího a kance-

listy, který se klátil na kozlíku, cítila, že by se styděla, kdyby se ně-

který z nich ohlédl, a nechala zrcátko v kabelce.

Ale i když se nedívala do zrcátka, domnívala se, že ani teď ještě

není pozdě. Vzpomněla si na Sergeje Ivanoviče, jak je k ní dvorný, vzpom-

něla si na Stivova přítele, dobráka Turovcyna, který společně s ní ošetřoval

164

její děti, když měly spálu, a byl do ní zamilován. A ještě tu byl jeden docela

mladý muž, který - jak jí žertem říkal manžel - shledával, že Darja

Alexandrovna je ze všech sester nejhezčí. A Darja Alexandrovna si předsta-

vovala nejvášnivější a nejnemožnější milostné historie. Anna jednala na-

prosto správně a já jí rozhodně nebudu nic vyčítat. Je šťastná, činí šťastným

druhého člověka a není tak ušlápnutá jako já, ale jistě je svěží, moudrá, pří-

stupná všem dojmům jako vždy, přemýšlela Darja Alexandrovna a potutel-

ný úsměv jí zvlnil rty, zvlášť proto, že v myšlenkách na Anninu lásku si sou-

běžně představovala svou vlastní, skoro stejnou lásku s vysněným, všecky

nejlepší vlastnosti ztělesňujícím mužem, který byl do ní zamilovaný. Stejně

jako Anna se přiznávala manželovi ke všemu. A údiv a zmatek Štěpána Ar-

kadjiče při té zprávě u ní vyvolal úsměv.

Za takového snění dojela na křižovatku, kde měli odbočit

z hlavní silnice na Vozdviženské.

XVII

Kočí zastavil čtyřspřeží a ohlédl se napravo, kde v žitném poli

seděli u vozu rolníci. Kancelista chtěl seskočit, ale pak se rozmyslil a velitel-

sky křikl na sedláčka, aby šel k němu. Větřík, který cítili, dokud jeli, ustal,

jakmile zastavili. Ovádi se sesypali na zpocené koně a ti se zlostně oháněli.

U vozu naklepávali kosu, ale teď kovový zvuk utichl. Jeden z rolníků se

zdvihl a kráčel ke kolesce.

"Co jdeš jak svázaný?" zlostně křikl kancelista na sedláčka,

který zvolna našlapoval bosýma nohama na hroudy neuježděné suché

cesty. "Hoď sebou!"

Kudrnatý stařík s vlasy převázanými lýkem, s nahrbenými zá-

dy tmavými potem zrychlil krok, přišel ke kolesce a chytil se opálenou ru-

kou za blatník.

"Do Vozdviženského, do panského dvora? K panu hraběti?"

přeptal se. Jen co vyjedeš na vršíček. Pak to vemeš doleva. A po návsi rov-

nou k domu. A koho byste rádi? Pana hraběte?"

"Budou doma, dědečku?" řekla Darja Alexandrovna neurčitě,

poněvadž nevěděla, jak by se ho měla zeptat na Annu.

"Asi budou," řekl děda a přešlapoval, zanechávaje v prachu

zřetelnou stopu chodidla s pěti prsty. "Asi budou," opakoval. Byl by si asi rád popovídal. "Včera taky přijeli hosti. Fůra hostí... Co je?" Otočil se

k chasníkovi, který na něho od vozu cosi volal. "Bodejť! Před chvílí tudy

165

všichni jeli na koních, kouknout se na sekačka. Teď asi budou doma. A

odkaď vy jste?"

"My jsme zdaleka," řekl kočí, když vylézal na kozlík. "Tak to

není daleko?"

"Povídám, docela vedle. Jak vyjedeš..." vykládal starý, přejíž-

děje rukou po blatníku kolesky.

Mladý, zdravý, rozložitý chasník přišel také.

"Nenašla by se o žních nějaká práce?" zeptal se.

"Nevím, chlapče."

"Tak teda to vemeš doleva, a hnedle tam budeš," opakoval sta-

řík. Byl zřejmě nerad, že koleska už jede dál, chtěl by si ještě popovídat.

Kočí pobídl koně, ale sotva zahnuli, sedláček na ně zavolal.

"Stůj! Hej, hochu! Počkej!" křičely dva hlasy.

Kočí zastavil.

"Tamhle jedou! Tamhle jedou!" volal starý. "Hele, jak si to

ženou!" ukázal na čtyři jezdce a dvojici v kabrioletu, ujíždějící po

cestě.

Byl to Vronskij s žokejem, Veslovskij a Anna koňmo, a prin-

cezna Varvara se Svijažským v kabrioletu. Byli se projet a podívat se, jak

pracují nově dovezené žací stroje.

Když koleska zastavila, jeli jezdci krokem. Vpředu jela Anna

s Veslovským po boku. Anna jela klidným krokem na nízkém, statném an-

glickém hřebci s přistřiženou hřívou a krátkým ohonem. Její krásná hlava

s černými kadeřemi, které jí vyklouzly zpod vysokého klobouku, oblá rame-

na, útlá postava v černé amazoně a celé její klidné, graciózní držení těla

Dolly oslnilo.

V první chvíli si jí zdálo nevhodné, že Anna jezdí na koni.

S představou dámské jízdy souvisela v mysli Darji Alexandrovny představa

mladistvé lehké koketérie, která se podle jejího názoru pro Annino postave-

ní nehodila. Ale když siji prohlédla zblízka, rázem se s její jízdou na koni

smířila. Při vší eleganci bylo v Annině póze, v úboru i v jejích pohybech

všecko tak prosté, klidné a důstojné, že nemohlo být nic přirozenějšího.

Vedle Anny jel na rozohněném jezdeckém siváku Váseňka Ves-

lovskij ve skotské čapce s vlajícími stuhami, natahoval tlusté nohy dopředu

a patrně se obdivoval sám sobě. Darja Alexandrovna se neubránila veselé-

mu úsměvu, když ho poznala. Za nimi jel Vronskij. Seděl na plnokrevném

tmavém hnědáku, zřejmě rozohněném cvalem. Vronskij mu přitahoval uz-

du, aby ho udržel.

Za Vronským jel maličký muž v žokejském obleku. Svijažskij

a princezna v novém kabrioletu, do kterého byl zapražen velký vraný klu-

sák, doháněli jezdce.

166

V okamžiku, kdy Anna v malé postavičce schoulené v koutě

staré kolesky poznala Dolly, rozzářila se v radostném úsměvu. Zavýskla,

trhla sebou v sedle a pobídla koně do cvalu. Jakmile dojela ke kolesce, bez

pomoci seskočila a přidržujíc si amazonu, běžela Dolly uvítat.

"Myslela jsem si to, a zas jsem si na to netroufala myslit. To

mám radost! Neumíš si představit, jakou mám radost!" Anna se tiskla tváří

k Dolly a líbala ji, a zas ji od sebe odtahovala a s úsměvem si ji prohlí-

žela.

"To mám radost, Alexeji!" řekla a ohlédla se po Vronském,

který sesedl z koně a blížil se k nim.

Vronskij smekl šedivý cylindr a přistoupil k Dolly.

"Nevěřila byste, jak nás těší, že jste přijela," řekl obzvlášť dů-

razně a významně a odhalil v úsměvu zdravé bílé zuby.

Váseňka Veslovskij nesesedl z koně, ale sundal čapku a na

pozdrav hostu jí radostně zamával nad hlavou, až se všecky stuhy

rozevlály.

"To je princezna Varvara," odpověděla Anna na Dollin táza-

vy pohled, když k nim dojel kabriolet.

"Ach!" řekla Dolly a její tvář bezděčně prozradila nelibost.

Princezna Varvara byla teta jejího muže. Dolly ji znala dávno

a nevážila šijí. Věděla, že princezna Varvara trávila celý život jako příživ-

nice u bohatých příbuzných. Ale že teď bydlí u Vronského, u cizího člověka,

to Dolly urazilo za mužovo příbuzenstvo. Anna zpozorovala, jak se Dolly

tváří, a přišla do rozpaků, začervenala se, pustila sukni z ruky a klopýtla

o ni.

Darja Alexandrovna šla ke kabrioletu a chladně se pozdravila

s princeznou Varvarou. Také se Svijažským se znali. Ptal se, jak se daří jeho

podivínskému příteli a mladé paní, letmo si prohlédl koně nejdoucí do páru

i kolesku se spravovanými blatníky a navrhl dámám, aby jely kabrioletem.

,A já pojedu v tomhle vehiklu," řekl. "Kůň je klidný a prin-

cezna umí skvěle řídit."

"Ne, jen zůstaňte, jak jste byli," ozvala se Anna a přistoupila

blíž, "a my pojedem koleskou." Vzala Dolly pod paží a odvedla ji.

Darja Alexandrovna mohla oči nechat na elegantní ekvipáži,

jakou dosud neviděla, na těch nádherných koních, na elegantních, oslňují-

cích lidech, které měla kolem sebe. Ale nejvíc ji zarážela změna, která se

stala se známou a milovanou Annou. Jiná, méně vnímavá žena, která by An-

nu dříve neznala, a zvlášť žena, nepřemýšlející o věcech, na které myslila

cestou Darja Alexandrovna, by ani nebyla zpozorovala na Anně nic zvlášt-

ního. Ale Dolly teď byla ohromena onou pomíjivou krásou, jaká bývá v že-

nách jen ve chvílích lásky a kterou teď nalezla ve tváři Annině. Celý její

168

zjev - výrazné dolíčky ve tvářích a na bradě, tvar rtů, úsměv, který jako

by poletoval kolem tváře, zář očí, ladnost a rychlost pohybů, plné tóny hla-

su, dokonce způsob, jak zpola hněvivě a zpola přívětivě odpověděla Veslov-

skému, když ji žádal o dovolení, aby směl vsednout na jejího hřebce a na-

učit ho cvalu na pravou nohu - vše bylo nesmírně půvabné. A nejspíš to

sama věděla a těšilo ji to.

Když obě ženy nasedly do kolesky, pojednou se jich obou

zmocnily rozpaky. Anna byla zmatená, že se na ni Dolly dívá tak pozorně

i zpytavě. Dolly zas proto, že po Svijažského slovech o vehiklu se chtěj ne-

chtěj styděla za špinavou starou kolesku, do které s ní Anna nasedla. Kočí

Filip i kancelista měli stejné pocity. Kancelista, aby zakryl své rozpaky,

horlivě pomáhal dámám do vozu, kdežto Filip se zakabonil a pojal předse-

vzetí, že nepodlehne této vnější převaze. S ironickým úsměvem pohlédl na

vraného klusáka a v duchu si už rozhodl, že takový vraník u kabrioletu je

dobrý leda "na prominádu" a čtyřicet verst v horku na jednu zápřež by ne-

udělal.

Všichni vesničané kolem vozu povstali, zvědavě a vesele se dí-

vali na uvítání hosta a přičiňovali své poznámky.

"Mají radost, dlouho se neviděly," řekl kučeravý stařík s vlasy

převázanými lýkem.

"Koukej, strejčku Gerasime, toho vraníka takhle nechat svážet

snopy, to by to šlo zčerstva!"

"Heleď! Tam v těch gatích, to je ženská?" řekl jeden z nich

a ukázal na Veslovského, který zrovna sedal do dámského sedla.

"Kdepak, to je chlap. Koukej, jak šikovně se vyhoup."

"Tak co, hoši, spát se už asi nebude?"

"Kdepak, teďka spát!" řekl staroch a přimhouřil oči proti slunci.

"Poledne už je dávno pryč! Vemte si kosy a do toho!"

XVIII

Anna pozorovala Dollin hubený, zmučený obličej, na němž se

ve vráskách zachytil prach, a chtěla říci, co si myslila - totiž, že Dolly

zhubla. Ale pak si uvědomila, že ona sama jen kvete a že Dollin pohled jí to

pověděl. Vzdychla a začala o sobě.

"Ty se na mě díváš," řekla, "a přemýšlíš, jestli mohu být při

svém postavení šťastná? Inu co! Stydím se přiznat. Ale jsem... jsem hříšně

169

šťastná. Stalo se kouzlo jako v pohádce, jako když se ti zdá něco strašného,

až jde na tebe úzkost, a pak se najednou vzbudíš a cítíš, že všecky ty hrůzy

jsou pryč. Procitla jsem. Prožila jsem strašná muka a teď jsem už dávno,

zvlášť co jsme tady, tolik šťastná!" Anna pohlédla s nesmělým, tázavým

úsměvem na Dolly.

"Tak ráda to slyším!" pravila Dolly s úsměvem, ale mimoděk

chladněji, než chtěla. "Moc ti to přeju. Proč jsi mi nepsala?"

"Proč? Protože jsem se neodvažovala... Zapomínáš, jak na tom

jsem..."

"Neodvažovala ses? Mně? Kdybys věděla, jak jsem... My-

slím..."

Darja Alexandrovna chtěla povědět, o čem dnes ráno přemýš-

lela, ale teď se jí to zdálo nějak nevhodné.

"O tom konečně až později. Co to je, všecky ty budovy?" ze-

ptala se, aby zavedla řeč jinam, a ukázala na červené a zelené střechy, které

bylo vidět za zelení živých plotů z akátů a bezů. "Hotové městeč-

ko."

Ale Anna neodpovídala.

"Ne, ne! Co si myslíš o mém případu, jak se na to díváš, řekni!"

naléhala.

"Domnívám se..." užuž začala Darja Alexandrovna, ale v té

chvíli Váseňka Veslovskij, který už naučil hřebce cválat na pravou nohu, se

přehnal kolem nich, těžce dopadaje ve své krátké kazajce na semiš dámské-

ho sedla.

Jde to, Anno Arkadjevno!" zavolal.

Anna na něho ani nepohlédla. Ale Darju Alexandrovnu opět

napadlo, že by nebylo vhodné začínat cestou takový dlouhý rozhovor,

a proto svou myšlenku vyslovila stručně.

"Nic si nemyslím," řekla, "ale měla jsem tě vždycky ráda,

a když máme někoho rádi, máme rádi celého člověka, jaký je, a nějakého

bychom si ho přáli mít."

Anna odvrátila zrak od přítelkyně, přimhouřila oči (byl to její

nový zvyk, který Dolly ještě neznala) a zamyslila se, neboť si přála dokona-

le pochopit význam těchto slov. A protože jim asi porozuměla tak, jak chtě-

la, podívala se na Dolly.

Jestli máš něco na svědomí," řekla "všecky hříchy by ti byly

odpuštěny za to, žes přijela, a za tvá slova."

A Dolly viděla, že jí do očí vstoupily slzy. Mlčky stiskla Anně

ruku.

"Tak co je to za budovy? Těch je!" opakovala po chvíli mlčení

svou otázku.

170

"To jsou úřednické domky, továrna, konírny, odpověděla

Anna. ,A tady začíná park. Bylo to hrozně zanedbané, ale Alexej dal vše-

cko opravit. Má to panství moc rád a - což jsem nijak nečekala -

náruživě se oddal hospodářství. On je vůbec tak všestranný! Může se pustit

do čeho chce, všecko dělá skvěle. Nejenže se nenudí, ale horlivě pracuje.

Stal se z něho - jak ho znám - rozvážný, znamenitý hospodář, jde-li

o hospodářství, je až nemírně šetrný. Ale to jenom v hospodářství. Tam,

kde jde o desetitisíce, tam nepočítá," vykládala Anna s radostným a chyt-

rým úsměvem, s jakým ženy často mluvívají o skrytých vlastnostech milo-

vaného člověka, jež odhalily pouze ony. "Vidíš tu velkou budovu? To je

nová nemocnice. Myslím, že bude stát přes sto tisíc. To je teď jeho koníček.

A víš, jak to vzniklo? Sedláci ho prosili, aby jim slevil na pachtovném z luk,

tuším, ale on odmítl a já jsem mu vytkla, že je lakomý. To se ví, že to nebylo

jen proto, ale kvůli všemu dohromady, zkrátka začal stavět tuhle nemocni-

ci, víš, aby ukázal, že nešetří. Řeklo by se, že je to maličkost. Ale já ho mám

za to ještě radši. Ale hned uvidíš dům. Je to dům zděděný po předcích

a zvenčí se na něm nic nezměnilo."

"Ten je krásný!" zvolala Dolly a s bezděčným úžasem zírala na

nádherný dům se sloupovím, tyčící se uprostřed různorodé zeleně starých

stromů v parku.

"Ze je pěkný? A shora je úžasná vyhlídka."

Vjeli na nádvoří posypané štěrkem a zdobené květinovými zá-

hony, kde dva dělníci obkládali zkypřený záhon neopracovanými pórovitý-

mi kameny, a zastavili u krytého hlavního vchodu.

"Ale, oni už jsou tu!" řekla Anna, když spatřila jezdecké koně,

jež sloužící zrovna odváděli. "Žeje to krásný kůň? To je cob . Můj miláček.

Přived mi ho sem a dones cukr. Kde je hrabě?" otázala se dvou honosných

lokajů, kteří vyběhli ven. "A, tady ho máme!" pravila, když uviděla, že

Vronskij a Veslovskij jí jdou naproti.

"Kde ubytujete kněžnu?" řekl Vronskij Anně francouzsky,

a aniž čekal na odpověď, ještě jednou se pozdravil s Darjou Alexandrovnou

a tentokrát jí políbil ruku. "Snad ve velkém pokoji s balkónem?"

"Ne ne, to je daleko! Raději v rohovém, to se budeme častěji ví-

dat. Tak půjdeme," řekla Anna, když dala oblíbenému koni cukr, který jí

lokaj přinesl.

"Et vous oubliez votre devoir," 2 pravila k Veslovskému, který

rovněž vyšel na schodiště.

"Pardon, jen al tout plein les poches," 3 odvětil s úsměvem

a sáhl do kapsy u vesty.

"Mais vous venez trop tard," 4 řekla Anna, utírajíc si šátkem

ruku, kterou jí zaslinil kůň, když si bral cukr. Potom se obrátila k Dolly.

Jak dlouho se zdržíš? Jeden den? To nejde!"

"Slíbila jsem to, a pak děti..." řekla Dolly plná rozpaků, proto-

že si potřebovala vzít z kolesky kabelku i proto, že tušila, že asi má obličej

celý zaprášený.

"Ne, Dolly, drahoušku... No, uvidíme. Tak půjdem, půjdem!"

A Anna zavedla Dolly do jejího pokoje.

Nebyl to parádní pokoj, který navrhoval Vronskij, nýbrž jiný,

o kterém Anna řekla, žeji Dolly za něj omluví. I tento pokoj, za který bylo

třeba se omlouvat, hýřil přepychem, v jakém Dolly nikdy nežila a který jí

připomínal nejlepší hotely v cizině.

"Ach drahoušku, jsem ti tak šťastná!" řekla Anna a na chvilku

se posadila ve své amazoně k Dolly. "Povídej, co u vás doma. Stivu jsem vi-

1 Mladý hřebec, (angl.)

2 A vy zapomínáte na svou povinnost, (franc.)

3 Promiňte, mám toho plné kapsy, (franc.)

4 Ale přicházíte příliš pozdě, (franc.)

172

děla jen zběžně. Ale on nedovede nic říci o dětech. Co můj miláček Táňa?

Ta už je asi velká, viĎ?"

"Ano, hodně velká," krátce odpověděla Darja Alexandrovna

a sama se divila, že tak chladně hovoří o svých dětech. "Máme se u Levi-

nových nádherně," dodala.

"Kdybych byla věděla," poznamenala Anna, "že mnou ne-

pohrdáš... Mohli jste k nám přijet všichni. Vždyť Stiva je Alexejův dávný

a dobrý přítel," dodala a náhle se zarděla.

"Ano, ale nám se tak dobře..." v rozpacích se ozvala

Dolly.

"Ale co, to já samou radostí mluvím hlouposti. Jenom mi věř,

drahoušku, jsem hrozně ráda, žes tady!" pravila Anna a zase ji líbala.

Ještě jsi mi neřekla, jak a co o mně soudíš, a já chci všecko vědět. Ale jsem

ráda, že mě uvidíš takovou, jaká jsem. Hlavně bych nerada, aby si někdo

myslil, že chci něco dokazovat. Nic dokazovat nechci, chci prostě žít. Niko-

mu neškodit, leda sobě. Na to mám právo, ne? Ale to by vlastně byl delší roz-

hovor a ještě si o všem důkladně popovídáme. Teď se půjdu obléknout a

tobě sem pošlu děvče."

XIX

Když Darja Alexandrovna osaměla, prohlédla si okem hospodyně svůj pokoj.

Všechno, co viděla, když přijížděla k domu a když jím

procházela, i co viděla nyní ve svém pokoji, vše na ni působilo dojmem

blahobytu a elegance i onoho moderního evropského přepychu, o kterém

pouze četla v anglických románech, ale který ještě nikdy neviděla v Rusku,

zvláště ne na venkově. Vše bylo nové, od nových francouzských tapet až po

koberec, natažený přes celý pokoj. Postel byla pérovaná, s žíněnkou, se

zvláštním podhlavníkem a s hedvábnými povlaky na malých polštářích.

Mramorové umyvadlo, toaletní stolek, pohovka, stoly, bronzové hodiny na

krbu, záclony a závěsy - vše bylo drahé a moderní.

Apartní komorná, která přišla nabídnout své služby, tato ko-

morná, která měla modernější účes i šaty než Dolly, byla stejně moderní

a nákladná jako celý pokoj. Darje Alexandrovně se líbilo její uctivé chování,

úpravný zevnějšek a ochota, ale byla před ní nesvá. Styděla se před ní za

svou spravovanou jupičku, kterou jí jako naschvál omylem přibalili. Bylo jí

hanba za ty záplaty a zašívaná místa, na kterých si tolik zakládala doma.

173

Doma bylo jasné, že na šest jupiček se spotřebuje čtyřiadvacet loktů

bavlněné látky po pětašedesáti kopejkách, což činí přes patnáct rublů bez

příprav a bez práce, a těch patnáct rublů se ušetřilo. Ale před komornou ne

že by se snad styděla, ale bylo jí trapně.

Darja Alexandrovna si oddechla, když do pokoje vstoupila její

stará známá Anuška. Apartní komorná byla volána k paní a Anuška zůsta-

la u Darji Alexandrovny.

Anuška byla patrně potěšena Dollinou návštěvou a povídala

bez přestání. Dolly zpozorovala, že by jí ráda řekla, co si myslí o své paní

a zejména o lásce a oddanosti hraběte k Anně Arkaďjevně. Jenže Dolly hle-

děla děvče zarazit, kdykoli na to zavedlo řeč.

Já jsem u Anny Arkadjevny vyrostla a mám ji ze všech nej-

radši. To se ví, do toho je těžko mluvit. Ale myslím, že taková lás-

ka..."

"Tak tohle dej prosím tě vyprat, jestli to půjde," přerušila ji

Darja Alexandrovna.

"Prosím. My tu máme na drobné prádlo zvláštní dvě ženské,

ale velké prádlo se pere jenom strojem. Pan hrabě sám na všecko dohlíží.

To vám je takový manžel..."

Dolly byla ráda, když přišla Anna a svým příchodem učinila

konec Anuščinu tlachání.

Anna se převlékla do batistových, zcela jednoduchých šatů.

Dolly si ty jednoduché šaty pozorně prohlédla. Věděla, co taková jednodu-

chost znamená a za jaké peníze se získává.

"Stará známá," řekla Anna a ukázala na Anušku.

Už neupadala do rozpaků. Byla dokonale nenucená a klidná.

Dolly viděla, že už se úplně vzpamatovala z dojmu, kterým na ni zapůsobil

její příjezd, a že nasadila povrchní, lhostejný tón, při němž jaksi zůstaly

uzavřeny všechny přihrádky, v kterých schovávala své city a důvěrné

myšlenky.

"No, a co tvoje holčička, Anno?" zeptala se Dolly.

"Annie? (Tak říkala své dcerušce Anně.) Je zdravá. Hezky se

spravila. Chtěla by ses na ni podívat? Pojď, ukážu ti ji. Měli jsme," začala

vyprávět, "hrozně moc starostí s chůvami. Měli jsme kojnou Italku. Dobrá,

ale nemožně hloupá! Chtěli jsme ji dát pryč, ale holčička je na ni tak zvyk-

lá, že ji pořád ještě máme."

"A jak jste si to zařídili?" začala Dolly. Chtěla se otázat, po

kom se bude děvčátko jmenovat. Ale všimla si, jak se Anna náhle za-

chmuřila, a změnila smysl otázky. Jak to s ní vypadá? Už jste ji od-

stavili?"

Ale Anna porozuměla.

174

"Chtěla ses zeptat na něco jiného? Chtěla ses zeptat na její jmé-

no, viď? Alexeje to trápí. Holčička nemá jméno. Totiž je Kareninová," řekla

a zamhouřila oči, že bylo vidět jen řasy, které se spojily. "Ale konečně," najednou sejí tvář rozjasnila, "to si všecko povíme až potom. Pojď, ukážu ti ji.

Je moc roztomilá. Už se batolí."

Přepych, který Darju Alexandrovnu udivoval v celém domě,

překvapil ji v dětském pokoji ještě víc. Byly tu vozíčky objednané z Anglie

i přístroje, s jejichž pomocí se děti učí chodit, byla tu zvlášť zřízená pohovka

na způsob kulečníku, po které dítě lezlo, byly tu houpačky i zvláštní moder-

ní vany. Byly to samé anglické výrobky, bytelné, kvalitní a patrně velice

drahé. Pokoj byl veliký a světlý, s vysokým stropem.

Když vstoupily, sedělo košilaté děvčátko v křesílku u stolku

a obědvalo bujón, kterým se celé polilo. Děvčátko krmila a patrně s ním

společně jedla ruská služebná, vypomáhající v dětském pokoji. Ani kojná,

ani chůva tu nebyla. Byly ve vedlejším pokoji, odkud zazníval jejich hovor

v prapodivné franštině, jediném jazyce, kterým se mohly domluvit.

Velká nastrojená Angličanka s nepříjemným podezřelým obli-

čejem zaslechla Annin hlas, hbitě potřásajíc světlými loknami vešla do

pokoje a hned se začala omlouvat, třebaže jí Anna nic nevytýkala. Na

každé slovo o překot chrlila: "Yes, my lady."

Růžolící dívenka s černými vlasy i obočím, s baculatým

tělíčkem a jemnou červenou pletí se podívala na cizí tvář dosti přísně, ale

přesto se Darje Alexandrovně velice zalíbila. Darja Alexandrovna skoro zá-

viděla, jak děvčátko zdravě vypadá. Též se jí velice líbilo, jak se děvčátko

batolí. Žádné z jejích dětí se tak nebatolilo. Když jste tu holčičku posadili na

koberec a vykasali jí vzadu šatečky, byla úžasně milá. Dívala se jiskrnýma

černýma očima na dospělé jako zvířátko, zřejmě měla radost, že se jí obdi-

vují, usmívala se, dávala nohy od sebe, energicky se opírala rukama a hbitě

přitahovala celý zadeček, a opět hrabala rukama kupředu.

Ale celkové ovzduší v dětském pokoji a zejména Angličanka se

Darje Alexandrovně nijak nelíbily. Jen tím, že do rodiny tak abnormální,

jako byla Annina, by žádné lepší děvče nešlo, si Darja Alexandrovna vy-

světlovala, že Anna při své znalosti lidí mohla dcerušce vzít tak nesympatic-

kou a nedůstojnou Angličanku. Kromě toho Darja Alexandrovna z několi-

ka slov ihned poznala, že Anna, kojná, chůva a dítě se navzájem nesžily

a že matčina návštěva je událostí neobvyklou. Anna chtěla dítěti podat

hračku a nemohla ji najít.

Nejvíc s podivem bylo, že na otázku, kolik už má dcerka zubů,

odpověděla Anna chybně a vůbec nevěděla o posledních dvou zoub-

cích.

"Někdy jsem z toho nešťastná, že jsem tu skoro zbytečná,"

175

řekla Anna na odchodu z dětského pokoje a zvedla si vlečku, aby nezavadila

o hračky stojící u dveří. "Při prvním děcku to bylo docela jiné."

"Myslela jsem, že naopak," nesměle se ozvala Darja Alexan-

drovna.

"O ne! Víš, vždyť já jsem ho viděla, Serjožu," pravila Anna

a přimhouřila oči, jako by hleděla na něco, co bylo někde v dálce. "Ale to si

pak řekneme. Nevěřila bys, připadám si jako hladový člověk, kterému na-

jednou předložili opulentní oběd, takže neví, do čeho se dřív pustit. Opu-

lentní oběd - to jsi ty a naše rozmluvy, což jsem si s žádným nesměla do-

volit. A teď nevím, jakého námětu se chopit dřív. Ale nic ti neslevím. Musím

vypovědět všecko. Ano, musím ti aspoň v obrysech vylíčit společnost, kte-

rou u nás najdeš," začala. "Začnu dámami. Princezna Varvara. Znáš ji ajá

vím, jaké mínění máš o ní ty a Stiva. Stiva říká, že jejím jediným životním

cílem je dokázat svou převahu nad tetičkou Kateřinou Pavlovnou. Je to

svatá pravda, ale ona je hodná a já jsem jí nesmírně vděčná. V Petro-

hradě jsem se jednu chvíli octla v situaci, kdy jsem nutně potřebovala

gardedámu. A tu se nachomýtla ona. Ale je opravdu hodná. Velice mi

ulehčila v mé situaci. Vidím, že nechápeš celou tíhu mého postavení... tam,

v Petrohradě," dodala. "Tady jsem docela klidná a šťastná. No, ale o tom

později. Musím ti je všecky vyjmenovat. Následuje Svijažskij, maršálek

šlechty a velice slušný člověk, ale něco od Alexeje chce. Víš, když teď bydlí-

me na venkově, Alexej může mít při svém majetku velký vliv. Potom Tuš-

kevič - toho jsi viděla, točil se kolem Betsy, Teď upadl v nemilost a přijel

k nám. Jak říká Alexej, náleží k lidem, kteří jsou velice příjemní, jestliže je

pokládáme za takové, jakými se chtějí jevit, et puis, il est comme il fauť,

jak říká princezna Varvara. Pak Veslovskij, toho znáš. Roztomilý chla-

pec," řekla a rty jí zvlnil šibalský úsměv. "Co je to za bláznivou historii s Levinem? Veslovskij to vyprávěl Alexejovi a my tomu nechceme věřit. Je

velice hodný a naivní," dodala, zase s tím úsměvem. "Muži potřebují roz-

ptýlení a Alexej potřebuje lidi, proto si celé té společnosti vážím. U nás mu-

sí být živo a veselo, aby Alexej netoužil po nějaké změně. Pak poznáš správ-

ce. Je to Němec, velký dobrák a rozumí své věci. Alexej si ho moc cení. Pak

je tu doktor, mladý muž, není snad zrovna nihilista, ale víš, jí nožem... Ale

doktor je to výborný. Potom architekt... Une petite cour2."

1 A pak, umí se chovat, ifianc.)

2 Malý dvůr. ijranc.)

176

XX

"Tady vám vedu Dolly, princezno, tolik jste siji přála vidět,"

řekla Anna, když s Darjou Alexandrovnou vstoupila na velkou kamennou

terasu, na které seděla ve stínu princezna Varvara a vyšívala v rámu polštář na

křeslo pro hraběte Vronského. "Říká, že před obědem nechce nic jíst, ale dejte

přinést svačinu, a já se půjdu podívat po Alexejovi a všecky je přivedu."

Princezna Varvara uvítala Dolly vlídně a poněkud protektor-

sky, a hned jí začala vykládat, že bydlí u Anny proto, žeji měla vždycky ra-

ději než její sestra Kateřina Pavlovna, která Annu vychovala, a že nyní,

když Annu všichni opustili, měla za svou povinnost pomoci jí v tomto pře-

chodném, nejsvízelnějším období.

"Muž jí povolí rozvod a já se potom zase uchýlím do své samo-

ty, ale teď mohu být užitečná a splním svou povinnost, byť byla sebetěžší,

já nejsem jako jiní. A tys milá, je to od tebe hezké, žes přijela! Žijí spolu do-

cela jako nejšťastnější manželé. Bude je soudit pánbůh, a ne my. A co Birju-

zovskij a Aveňjevová... Nebo Nikandrov, a co Vasiljev a Mamonovová,

a Lízá Něptunovová... To přece nikdo nic neříkal. A nakonec měli všude

přístup do společnosti. A pak, je zde tak hezké a slušné prostředí. Vede se to

docela po anglicku. Ráno se sejdeme u snídaně, pak se rozejdeme. Každý si

až do oběda dělá co chce. Obědvá se v sedm hodin. Stiva udělal velice dob-

ře, že tě sem poslal. Měl by se jich držet. Víš, on prostřednictvím své mat-

ky a bratra může dokázat všecko. A pak, konají mnoho dobrého. Nevyklá-

dal ti o své nemocnici? Bude to úchvatné, všecko se objednává z Paříže."

Z rozmluvy je vyrušila Anna, jež našla pánskou společnost v ku-

lečníkové síni a teď se s ní vracela na terasu. Do oběda ještě zbývalo hodně

času, počasí bylo nádherné, a proto bylo navrženo několik rozmanitých

způsobů, jak strávit zbývající dvě hodiny. Způsobů, jak si krátit čas, měli ve

Vozdviženském hojnost, a všecky byly jiné než v Pokrovském.

"Co byste řekli tenisu," navrhl Veslovskij se svým hezkým

úsměvem. "Budeme zase spolu ve dvojici, Anno Arkadjevno."

"Ne, na to je horko. Raději se projdeme parkem a vyjedeme

si na loďce, ukážeme Darje Alexandrovně okolí," navrhl Vronskij.

"Souhlasím se vším," pravil Svijažskij.

"Myslím, že Dolly by byla nejmilejší procházka, nemám prav-

du? A pak se můžeme projet na loďce," řekla Anna.

Při tom zůstalo. Veslovskij a Tuškevič šli na plovárničku. Slíbi-

li, že tam připraví loďku a počkají na ostatní.

Dali se po pěšině ve dvou párech, Anna se Svijažským a Dolly

177

12-883

s Vronským. Dolly byla trochu zmatená a zaražená v tomto prostředí, pro

ni zcela novém. Abstraktně, teoreticky Annino jednání nejen omlouvala,

nýbrž i schvalovala. Jak tomu vůbec často bývá u žen mravně bezúhon-

ných a přitom znavených jednotvárností mravného života, zpovzdáli hříš-

nou lásku promíjela, ba co víc, záviděla ji. Nadto měla Annu ze srdce ráda.

Ale ve skutečnosti, když ji viděla mezi těmi cizími lidmi s jejich bontonem,

který jí byl novinkou, bylo jí trapně. Zvlášť nelibě nesla přítomnost prin-

cezny Varvary, která jim všecko odpouštěla pro pohodlí, jehož uží-

vala.

Vcelku, abstraktně, Dolly Anně její jednání schvalovala, ale

když měla vidět člověka, kvůli němuž Anna takto jednala, bylo jí to nemilé.

Kromě toho se jí Vronskij nikdy nelíbil. Považovala ho za příliš hrdého

a neviděla na něm nic, nač by mohl být hrdý, leda bohatství. Ale zde, ve

svém domově jí mimoděk imponoval víc než dříve a Dolly se před ním ne-

mohla cítit volně. V jeho přítomnosti měla stejný pocit, jaký měla před ko-

mornou pro spravovanou jupku. Jako jí bylo před komornou ne snad han-

ba, ale spíš trapně kvůli záplatám, tak i před ním jí pořád bylo ani ne han-

ba, jako spíš trapně kvůli sobě samé.

Dolly byla zmatená a přemýšlela, o čem by měla mluvit. Ačkoli

soudila, že při jeho hrdosti by mu chvála domu a parku asi nebyla příjem-

ná, nic jiného ji nenapadlo a nakonec mu řekla, že se jí jeho dům velice líbí.

"Ano, je to velice krásná budova, přitom v pěkném starobylém

slohu," pravil Vronskij.

"Moc se mi líbil dvůr před vchodem. To už tak bylo?"

"Ale kdepak!" řekl a radostí jen zářil. "Kdybyste ten dvůr byla

viděla letos na jaře!"

A začal ji upozorňovat na různé detaily ve výzdobě domu

a parku, což činil zpočátku jemně, ale pak se dal strhnout víc a víc. Vynalo-

žil na zdokonalení a výzdobu svého sídla mnoho práce a bylo teď znát, že cítí

potřebu pochlubit se novému člověku a že ho chvála Darji Alexandrovny

upřímně těší.

"Kdybyste si přála vidět nemocnici a jestli nejste unavená, není

to daleko. Pojďme," řekl a pohlédl jí do obličeje, aby se ujistil, žeji to skuteč-

ně nenudí.

"Sla bys, Anno?" zeptal se.

"Půjdeme, viďte?" obrátila se Anna ke Svijažskému. "Mais il ne

faut pas laisser le pauvre Veslovskij et Tuškevič se morfondre lá dans le ba-

teau.1 Musíme jim poslat vzkaz. Ano, je to pomník, který tu zanechá,"

1 Ale nesmíme nechat chudáka Veslovského a Tuškcviče mořit se

s loďkou, (franc.)

178

obrátila se Anna k Dolly zase s tím chytrým, vědoucím úsměvem, s jakým

prve mluvila o nemocnici.

"Ano, je to kapitální věc!" řekl Svijažskij. Ale aby to nevypa-

dalo, že Vronskému podkuřuje, ihned připojil mírně kritickou poznámku.

"Divím se ovšem, hrabě," podotkl, "že při tom všem, co konáte pro lid v otázkách zdravotnictví, jste tak lhostejný ke školství."

"Školy, to už je dnes tak všední," namítl Vronskij. "Chápete,

tím to není, ale tak, prostě mě to zaujalo. Tak tudy se jde k nemocnici,"

obrátil se k Darje Alexandrovně a ukázal na pěšinu, odbočující z aleje.

Dámy si rozevřely slunečníky a vykročily po pěšině. Když pro-

šli několika zatáčkami a vyšli z branky, spatřila Darja Alexandrovna před

sebou na svahu vysokou červenou budovu ve zvláštním stylu, téměř už do-

stavěnou. Plechová krytina, ještě nenatřená, se oslnivě třpytila v jasném

slunci. Vedle hotové budovy byla rozestavěna druhá, obklopená lešením,

na němž zedníci v zástěrách kladli cihly, spojovali zdivo maltou z kbelíčku

a zarovnávali krokvicemi.

"Jak rychle vám postupuje práce!" řekl Svijažskij. "Když jsem

tu byl naposledy, ještě nebyla střecha."

"Do podzimu bude všecko hotové. Uvnitř je už skoro všecko

upravené," řekla Anna.

"A co ta druhá budova?"

"To je byt pro lékaře a lékárna," odpověděl Vronskij, a když

viděl, že se k němu blíží architekt v krátkém kabátku, omluvil se dámám

a šel mu naproti.

Obešel karb, z něhož zedníci nabírali vápno, zastavil se s archi-

tektem a cosi horlivě vykládal.

"Štít nám pořád vychází níž," vysvětlil Anně, když se ptala, oč

jde.

"Říkala jsem, že se měly zvednout základy," řekla Anna.

"Ano, jistě, bylo by to lepší, Anno Arkadjevno," odpověděl ar-

chitekt, "ale teď už je pozdě."

"Ano, velice se o to zajímám," prohodila Anna ke Svijažské-

mu, když se divil, jak rozumí stavitelství. "Nová budova musí být v souladu

s nemocnicí. Ale nápad vznikl až dodatečně a začalo se stavět bez plánu."

Když se Vronskij domluvil s architektem, připojil se k dámám

a vedl je do nemocnice.

Přestože zvenčí ještě dodělávali římsy a v přízemí se

ještě malovalo, byly vnitřní úpravy v prvním patře už téměř skončeny. Po

širokém litinovém schodišti přišli na chodbu a vstoupili do první velké míst-

nosti. Stěny měly mramorový vzorek, obrovská okna vcelku už byla zasaze-

ná, jen parketová podlaha ještě nebyla hotová a parketáři, kteří hoblovali

179

postavený čtverec, nechali práce, sundali si 1 lounky, jimiž měli stažené

vlasy, a pozdravili panstvo.

"To je ambulance," pravil Vronskij. "Bude tu psací pult, stůl,

skříň a víc nic."

"Pojďte tadyhle tudy. Nechoď k oknu," řekla Anna a zkusila,

zda už uschla barva. "Alexeji, barva už je suchá," dodala.

Z ambulance se odebrali na chodbu. Zde jim Vronskij ukázal

ventilátor podle nového systému. Potom jim ukázal mramorové vany a lůž-

ka se zvláštním pérováním. Pak jim ukázal jeden za druhým všecky pokoje

pro nemocné, skladiště a úschovnu prádla, potom kamna nové konstrukce,

potom vozíky, které nebudou dělat žádný hluk, až se na nich budou po

chodbě převážet různé potřeby, a mnoho jiného. Svijažskij vše oceňoval ja-

ko člověk, který zná všecky poslední vymoženosti. Dolly jen žasla, protože

nic podobného dosud neviděla, a aby všemu porozuměla, na všechno se

zevrubně vyptávala, což Vronského zřejmě těšilo.

"Ano, myslím, že to bude jediná dokonale zařízená nemocnice

v Rusku," pravil Svijažskij.

"A nebudete tu mít porodní oddělení?" ptala se Dolly. "Na

venkově je toho tak zapotřebí. Často jsem..."

Při vší úctě ji Vronskij přerušil.

"To nem porodnice, ale nemocnice, a má být určena pro vše-

cky choroby kromě nakažlivých," řekl. "A tady se podívejte..." Přitáhl k Darje Alexandrovně nedávno objednané pojízdné křeslo pro rekonvales-centy. "Podívejte." Sedl si do křesla a uvedl je do pohybu. "Když člověk nemůže chodit, buď že je ještě zesláblý po nemoci anebo má nemocné nohy,

ale přitom musí na čerstvý vzduch, může takhle jezdit, vozit se..."

Darja Alexandrovna se o všecko zajímala, všecko sejí velmi lí-

bilo, ale nejvíc se jí líbil Vronskij ve svém upřímném naivním horování.

Ano, je to velice milý, hodný člověk, myslila si chvílemi, když ho neposlou-

chala, ale dívala se na něho, zpytovala jeho výraz a v duchu přejímala

Annino stanovisko. Ve svém rozjaření sejí nyní tak líbil, že chápala, jak se

do něho Anna mohla zamilovat.

XXI

"Ne, myslím, že kněžna je asi unavená a koně ji nezajímají,"

řekl Vronskij Anně, když navrhla, aby šli do hřebčince, kde se chtěl Svij až -

skij podívat na nového hřebce. "Vyjděte, a já doprovodím kněžnu domů

a pohovoříme si, nemáte-li nic proti tomu," obrátil se k Darje Alexan-

drovně.

"Koním vůbec nerozumím, a bude mě velice těšit," odpovědě-

la poněkud překvapená.

Viděla Vronskému na očích, že jí něco chce. Nemýlila se. Jak-

mile vešli brankou opět do parku, podíval se směrem, kterým odcházela

Anna, a když se ujistil, že je nemůže slyšet ani vidět, začal:

"Uhádla jste, že bych si s vámi rád promluvil?" Díval se na ni

rozesmátýma očima. "Vím s určitostí, že jste Annina přítelkyně." Sundal si klobouk, vytáhl šátek a otřel si plešatějící hlavu.

Darja Alexandrovna neodpověděla a jenom na něho ustrašeně

pohlédla. Když spolu osaměli, najednou na ni padl strach. Jeho rozesmáté

oči a přísný výraz ve tváři jí naháněly hrůzu.

Hlavou jí prolétly nejrozmanitější domněnky, o čem s ní asi

hodlá mluvit. Snad ji začne prosit, aby k nim přijela na návštěvu s dětmi,

a bude nucena odmítnout. Nebo aby v Moskvě utvořila kruh známých pro

Annu... Nebo snad jde o Váseňku Veslovského a jeho vztah k Anně? A mož-

ná o Kitty, snad se cítí vinen? Očekávala jen samé nepříjemné věci, ale ne-

uhádla, o čem s ní chtěl mluvit.

181

"Máte na Annu takový vliv a ona vás má tolik ráda," řekl,

"pomozte mi."

Darja Alexandrovna se dívala s nesmělou otázkou na jeho

energickou tvář, jež se chvílemi buď celá nebo zčásti ocitala mezi slunečními

záblesky ve stínu líp a chvílemi se opět nořila do stínu, čekala, co řekne dá-

le, ale Vronskij kráčel mlčky vedle ní, smýkaje hůlkou o štěrk.

Jestliže jste k nám přijela jako jediná z dřívějších Anniných

přítelkyň - princeznu Varvaru nepočítám - pak chápu, že jste tak ne-

učinila proto, že byste naše poměry považovala za normální, nýbrž proto,

že sice chápete veškerou tíhu našeho postavení, ale přitom ji máte pořád

stejně ráda a chcete jí pomoci. Rozumím vám správně?" zeptal se a otočil

se k ní.

"Ano, jistě," odpověděla Darja Alexandrovna a stáhla sluneč-

ník, "ale..."

"Ne," přerušil ji a zapomínaje, že svou společnici tím uvádí do

trapné situace, mimoděk se zastavil, takže se musela zastavit také. "Nikdo

si neuvědomuje celou tíhu Annina postavení tak intenzívně jako já.

A je to pochopitelné, jestliže mi prokazujete tu čest a vidíte ve mně člově-

ka, který má srdce. Já jsem všecko způsobil, a proto to nesu tak

těžce."

"Rozumím," řekla Darja Alexandrovna s bezděčným obdi-

vem, jak upřímně a pevně to vylovil. ..Ale právě proto, že si uvědomujete,

že jste všecko způsobil, obávám se, abyste to nezveličoval. Její postavení ve

společnosti je ovšem těžké, to chápu."

"Ve společnosti je hotové peklo!" vyhrkl a zamračil se. "Nelze

si představit větší mravní utrpení, než jaké prožila v Petrohradě během

čtrnácti dní... Můžete mi věřit."

"Ano, ale tady, dokud se ani Anně... ani vám nestýská po spo-

lečnosti..."

"Společnost!" zvolal opovržlivě. "Proč by se mi mělo stýskat po

společnosti?"

"Dosud - a to může být stále - jste šťastní a klidní. Vidím

na Anně, že je šťastná, dokonale šťastná, už se mi i svěřila," pravila Darja

Alexandrovna s úsměvem, a při těch slovech bezděčně zapochybovala, zda

je Anna šťastná doopravdy.

Ale Vronskij o tom patrně nepochyboval.

"Ano, ano," pravil. "Vím, že okřála po všech útrapách. Je

šťastná. Je šťastná, protože myslí jen na přítomnost. Ale já? Já se bojím to-

ho, co nás čeká... Promiňte, chtěla byste už asi jít?"

Je mi to jedno."

"Tak si tu sedněme."

182

Darja Alexandrovna usedla na zahradní lavičku v ohybu aleje.

Vronskij si stoupl před ni.

"Vidím, že je šťastná," opakoval. A pochybnost, zda je Anna

šťastná, v Darje Alexandrovně ještě vzrostla. "Ale může to takhle pokračo-

vat? Jestli jsme jednali dobře či špatně, to je jiná otázka. Ale kostky jsou

vrženy," řekl, přecházeje z ruštiny do francouzštiny, ,a jsme k sobě připou-

táni na celý život. Jsme spojeni nejposvátnějším poutem lásky. Máme dítě,

možná budeme mít ještě další. Ale zákon a všecky podmínky, v kterých ži-

jeme, vypadají tak, že se vynořuje na tisíce komplikací, které ona dnes -

když se duševně zotavuje ze všech těch útrap a zkoušek - nevidí a ne-

chce vidět. Je to konečně pochopitelné. Ale já je vidět musím. Má dcera není

podle zákona má dcera, ale Kareninova. Nesnesu takovou lež!" zvolal

s energickým zamítavým gestem a chmurně a přitom tázavě pohlédl na

Darju Alexandrovnu.

Neodpověděla a jen se na něho dívala. Pokračoval.

"Pak se nám narodí syn, můj syn, a podle zákona bude Kare-

nin, nebude dědicem ani mého jména, ani mého majetku, a kdybychom

byli v rodinném životě sebešťastnější, byť bychom měli i víc dětí, mezi nimi

a mnou nemá být žádný svazek. Budou Kareninovy. Uznejte, jaká je to tí-

živá a hrůzná situace! Zkoušel jsem o tom mluvit s Annou. Rozčiluje ji to.

Nechápe to a já jí nemohu všecko povědět. Teď se na věc podívejte z jiné

stránky. Jsem šťastný, že mám její lásku, ale musím mít nějaké zaměstnání.

Našel jsem šije, zakládám si na něm a považuji je za ušlechtilejší, než je za-

městnání mých bývalých druhů u dvora a na vojně. A jistěže bych už s nimi

neměnil. Pracuji tady, na jednom místě, a jsem šťastný a spokojený, a nic

víc ke štěstí nepotřebujeme. Ta činnost se mi líbí. Není to východisko z nou-

ze, naopak..."

Darja Alexandrovna si všimla, že na tomto místě svého rozkla-

du ztratil souvislost, a dost dobře nechápala tuto odbočku. Tušila však, že

začal-li už o svých niterných problémech, o kterých nemohl hovořit s An-

nou, svěřuje se nyní se vším, a že otázka jeho činnosti na vsi náleží do stejné

kategorie bytostných mys\enek, jako otázka je\\o vztahu k A-tmě.

"Tedy pokračuji," řekl, když se vzpamatoval. "Hlavní věc je

mít při práci jistotu, že mé dílo nezemře se mnou, že budu mít dědice - ale

to mi chybí. Představte si, jak je asi člověku, když předem ví, že děti

jeho a milované ženy nebudou jeho, ale někoho jiného, někoho, kdo je

nenávidí a nechce znát. Vždyť to je hrozné!" Odmlčel se, patrně mocně

vzrušen.

"Ano, ovšemže to chápu. Ale co by v tom mohla udělat An-

na?" otázala se Darja Alexandrovna.

"Právě tady se dostáváme k jádru naší rozmluvy," řekl a nási-

183

lim se přiměl ke klidu. "Anna by mohla, zaleží to na ní... I k tomu, abych

mohl panovníka žádat o povolení adopce, je nezbytný rozvod. A to záleží

na Anně. Její muž už jednou svolil k rozvodu, váš muž to tenkrát skoro zaří-

dil. Vím, že ani teď by neodmítl. Stačilo by mu napsat. Tehdy odpověděl

rovnou, že neodmítne, jestli Anna projeví takové přání. Ovšem," dodal po-

nuře, ,je to jedna z těch farizejských krutostí, jakých jsou schopni jen tihle

lidé bez srdce. Ví, jaká muka pro ni znamená každá vzpomínka na něho,

zná ji, a přece chce od ní dopis. Chápu, že je to pro ni bolestné. Ale důvody

jsou tak závažné, že je nutno se přenést přes všechny citové momenty. Jde

o štěstí a o existenci Anny a jejích dětí. O sobě nemluvím, ačkoli se trápím,

velice se trápím," řekl a v jeho hlase zněla hrozba, jako by chtěl s kýmsi

zúčtovat za to, že se trápí. "Tedy vidíte, kněžno, bezostyšně se k vám

utíkám, jste má jediná spása. Pomozte mi ji přemluvit, aby mu napsala

a žádala o rozvod!"

"Ano, zajisté," řekla přemítavě, když si živě vzpomněla na své

poslední setkání s Kareninem. "Ano, zajisté," opakovala rozhodně, když si

vzpomněla na Annu.

"Použijte vlivu, který na ni máte, přimějte ji, aby mu napsala.

Já nechci a skoro s ní nemohu o tom mluvit."

"Dobře, promluvím s ní. Ale že na to sama nemyslí?" pravila

Darja Alexandrovna a nevěděla proč, ale najednou si při tom vzpomněla

na nový, podivný Annin zvyk mhouřit oči. A tu si vzpomněla, že Anna

přimhuřuje oči, právě když jde o bytostné otázky životní. Jako by přimhu-

řovala oči nad svým životem, aby neviděla všecko, napadlo Dolly. "Určitě

s ní promluvím, ve svém i v jejím zájmu," odpověděla Darja Alexandrovna

na jeho projevy díků.

Vstali a ubírali se k domu.

XXII

Anna se vrátila o chvíli později, a když se setkala s Dolly, po-

zorně jí pohlédla do očí, jako by se tázala, o čem s Vronským mluvili. Ale

nahlas se nezeptala.

"Už asi bude čas k obědu," řekla. Ještě jsme se ani neužily.

Těším se, že si večer všecko vynahradíme. Teď se musím jít převléknout. Ty

asi taky. Všichni jsme se na té stavbě umazali."

Dolly odešla do svého pokoje a bylo jí do smíchu. Neměla se do

čeho převléknout, poněvadž své nejlepší šaty si už vzala. Ale aby nějak uká-

184

žala, že se k obědu připravila, dala si od komorné vykartáčovat šaty, vymě-

nila si manžety a mašli a vzala si na hlavu krajkový šátek.

"Víc jsem nemohla udělat," s úsměvem řekla Anně, která k ní

přišla už ve třetích, opět nesmírně jednoduchých šatech.

"Ano, my jsme tu velice přepjatí," řekla Anna, jako by se

omlouvala za svou eleganci. "Alexej má z tvé návštěvy radost, jakou mívá

málokdy z něčeho. Je do tebe úplně zamilovaný," dodala.

Před obědem neměly kdy na nějaké řeči. V salóně už nalezly

princeznu Varvaru a pány v černých kabátech. Architekt měl frak. Vron-

skij představil návštěvě lékaře a správce. S architektem ji seznámil už v ne-

mocnici.

Tlustý majordomus, svítící kulatým vyholeným obličejem

i naškrobenou bílou vázankou, ohlásil, že jídlo je připraveno, a dámy se

zvedly. Vronskij požádal Svijažského, aby uvedl Annu ke stolu, a sám při-

stoupil k Dolly. Veslovskij nabídl rámě princezně Varvaře dříve než Tuške-

vič, takže Tuškevič, správce a lékař šli sami.

Oběd, jídelna, nádobí, obsluha, víno a pokrmy nejenže odpoví-

daly všeobecnému tónu moderního přepychu v domě, ale byly snad ještě

přepychovější a modernější než všecko ostatní. Darja Alexandrovna pozo-

rovala ten přepych, který jí byl něčím novým, a jako hospodyně, jež vede

domácnost (třebaže nepočítala, že by něco z toho mohla uplatnit ve vlastní

domácnosti, neboť takový přepych byl pro její způsob života nedostupný),

bezděčně postihovala jednotlivé detaily a v duchu si kladla otázku, kdo

a jak to všecko pořídil. Váseňka Veslovskij, její muž i Svijažskij a mnoho lidí,

které znala, nikdy o tom nepřemýšleli a věřili na slovo tomu, co každý po-

řádný hostitel hledí vnuknout hostům, že totiž vše, co má tak krásně zaříze-

no, mu nedalo nejmenší práci a přišlo samo od sebe. Ale Darja Alexandrov-

na věděla, že bez práce není ani kaše k snídani pro děti, že tedy uspořádání

tak složitému a skvělému jistě někdo věnoval zvýšenou pozornost. A z po-

hledu Alexeje Vronského, kterým přelétl stůl, z toho, jak dal znamení ma-

jordomovi i jak Darju Alexandrovnu vybídl, aby si vybrala buď studenou ry-

bí nebo normální polévku, poznala, že vše se děje a udržuje péčí samého

pána domu. Anna se na tom asi podílela sotva víc než například Veslovskij.

Ona, Svijažskij, princezna a Veslovskij, všichni zde byli hosty, kteří vesele

užívali všeho, co pro ně bylo připraveno.

Anna se projevovala jako hostitelka jen v tom, že řídila zába-

vu u stolu. A tuto zábavu pro hostitelku velice obtížnou při malém počtu osob,

s lidmi ze světa zcela jiného, jako byli správce a architekt, kteří se snažili

nepropadat uprostřed nezvyklého přepychu trémě a nedokázali se dlouho

účastnit společné debaty, tuto obtížnou zábavu řídila Anna se svým vroze-

ným taktem a nenuceností, ba požitkem, jak Darja Alexandrovna pozoro-

vala.

185

Přišla řeč na to, jak Tuškevič a Veslovskij jezdili sami na loďce,

a Tuškevič se pustil do vyprávění o posledních závodech v petrohradském

jachtklubu. Ale Anna se už při první přestávce obrátila k architektovi, aby

ho vytrhla z jeho mlčení.

"Nikolaj Ivanyč byl překvapen," pravila o Svijažském, "jak

vyrostla nová stavba od té doby, co tu byl naposled. Ale já sama tam cho-

dím denně, a denně se divím, jak to jde rychle."

"S Jeho Milostí se dobře pracuje," usmál se architekt (byl to

uctivý a klidný muž, vědomý si vlastní důstojnosti). "To není, jako když

má člověk co dělat s gubernskými úřady. Kde by se popsaly stohy papíru,

tam stačí říct hraběti pár slov, pohovoříme si, a je to odbyto."

"Americké způsoby," s úsměvem poznamenal Svijažskij.

"Baže, tam se staví racionálně..."

Rozmluva zabočila na zneužívání úřední moci ve Spojených

státech, ale Anna ihned zavedla řeč jinam, aby přiměla zamlklého správce

k rozhovoru.

"Už jsi někdy viděla žací stroje?"obrátila se k Darje Alexan-

drovně. "Zrovna jsme se na ně byli podívat, jak jsme tě potkali. Viděla

jsem je prvně."

"A jak vlastně fungují?" ptala se Dolly.

"Docela jako nůžky. Deska a spousta malých nůžek. Takhle."

Anna uchopila do krásných bílých rukou plných prstenů nůž

a vidličku a znázorňovala žací stroj. Zřejmě viděla, že z jejího výkladu ni-

kdo nic nepochopí. Ale věděla, že mluví příjemně a že má krásné ruce,

a proto pokračovala ve výkladu.

"Spíš jako perořízky," laškovně řekl Vronskij, který z ní nespu-

stil oči. Anna se usmála sotva patrně, ale neodpověděla.

"Viďte, Karle Fjodoryči, že vypadají jako nůžky?" otočila se ke

správci.

"O ja," odpověděl Němec. "Es ist ein ganz einfaches Ding."

A začal vysvětlovat zařízení stroje.

"Škoda že taky neváže. Viděl jsem na výstavě ve Vídni stroj,

který váže drátem," přerušil ho Svijažskij. "Ten by byl výhodnější."

"Přijde na to. Cena drátu by se musela připočítat." A Němec,

vytržen ze svého mlčení, se obrátil k Vronskému. ,To se dá vypočítat, Mi-

losti." Užuž sahal do kapsy, kde měl tužku a notýsek, do kterého si pořád

psal výpočty. Ale uvědomil si, že sedí u oběda, zpozoroval chladný pohled

Vronského a přemohl se. "Zu kompliziert, macht zu viel práce," 2 uzavřel.

1 O ano, je to docela jednoduchá věc. [něm.)

2 Příliš složité, dá to příliš mnoho práce, (něm.)

186

"Keine práce - keine koláče," dobíral si Němce Váseňka

Veslovskij. Jadore 1allemand," 2 se svým nezbytným úsměvem se obrátil

k Anně.

"Cessez," 3 napomenula ho s žertovnou přísností.

"Doufali jsme, že vás najdeme na poli, Vasiliji Semjonyči,"

oslovila lékaře, muže chorobného vzhledu, "byl jste tam?"

"Byl, jenže jsem prchl," chmurně zažertoval lékař.

"To jste si udělal pěknou procházku."

"Velkolepou!"

"A jak se daří stařence? Doufám, že to není tyfus?"

"Tyfus snad ne, ale v kondici zrovna není."

"Chudák!" pravila Anna, a když takto prokázala povinnou

úctu zaměstnancům, obrátila se ke své společnosti.

"Ale podle vašeho výkladu by se dal stroj přece jenom těžko

zhotovit, Anno Arkadjevno," vtipkoval Svijažskij.

"Ne, pročpak?" ohradila se Anna s úsměvem, který pravil, že

dobře ví, že v jejím výkladu o zařízení stroje bylo cosi milého, co neušlo

ani Svijažskému. Ten nový rys mladistvé koketérie Dolly nemile pře-

kvapil.

"Zato v architektuře má Anna Arkadjevna pozoruhodné zna-

losti," ozval se Tuškevič.

"Zajisté, slyšel jsem včera, jak Anna Arkadjevna říkala: glajcha,

sokl," pravil Veslovskij. "Říkám to správně?"

"Není na tom nic pozoruhodného, když člověk tolik vidí a sly-

ší," řekla Anna. "Ale vy asi ani nevíte, z čeho se dělají domy?"

Darja Alexandrovna viděla, že se Anně nelíbí laškovný tón, pa-

nující mezi ní a Veslovským, ale přitom do něho bezděčně upadá.

Vronskij přitom jednal docela jinak než Levin. Zřejmě nepři-

kládal Váseňkovým tlachům pražádný význam, naopak ho k těm šprýmům

podněcoval.

"Tak nám řekněte, Veslovskij, čím se spojuje zdivo?"

"Ovšemže cementem."

"Výborně! A co je to cement?"

"To je takové vápno... Nebo ne, taková malta," řekl Veslovskij

a vyvolal tím všeobecný smích.

Jen lékař, architekt a správce se ponořili do chmurného mlčení,

ale jinak hovor mezi stolovníky neumlkal, klouzal po povrchu nebo se tu

1 Bez práce nejsou koláče, (něm.)

2 Zbožňuji němčinu, (franc.)

3 Přestaňte, [franc.)

187

a tam něčeho chytil a ťal někoho do živého. Jedna věc ťala do živého Darju

Alexandrovnu, a ta se tak rozhorlila, až zrudla, a teprve dodatečně vzpo-

mínala, zda neřekla něco zbytečného a nepříjemného. Svijažskij si postěžo-

val na Levinovy podivné názory, že stroje jsou ruskému zemědělství jen na

škodu.

"Nemám potěšení znát toho pana Levina," ušklíbl se Vronskij,

"ale asi nikdy neviděl ty stroje, které odsuzuje. A pokud je i viděl a zkoušel, tedy asi jen ledabyle, a nebyly to stroje z ciziny, ale nějaké ruské. Jak si potom může utvořit názor?"

"Celkem turecký názor," s úsměvem se obrátil Veslovskij k An-

ně.

"Neumím hájit jeho názory," řekla Darja Alexandrovna

a prudce se zarděla, "ale mohu říct, že je to velice vzdělaný člověk, a kdyby

tu byl, uměl by vám odpovědět, ale já neumím."

"Mám ho moc rád a jsme velcí přátelé," s dobromyslným

úsměvem pravil Svijažskij. "Aleje s prominutím trochu potřeštěný. Tvrdí

například, že samospráva i smírčí soudy jsou zbytečné, a odmítá jakoukoli

účast."

"To už je naše ruská netečnost," odpověděl Vronskij a nalil si

z karafy ledovou vodu do úzkého poháru na dlouhé nožce, "neuznávat po-

vinnosti, jež nám ukládají naše práva, a tudíž tyto povinnosti popírat."

"Neznám člověka, který by přísněji dbal na své povinnosti,"

řekla Darja Alexandrovna podrážděná jeho povýšeným tónem.

Já naopak," pokračoval Vronskij, jehož ta debata jaksi za-

sáhla na citlivém místě, "já naopak, jak mě tu vidíte, jsem velice vděčen za

čest, která mi byla prokázána díky tady Nikolajovi Ivanyči (ukázal na Svi-

jažského), když jsem byl zvolen čestným smírčím soudcem. Myslím, že má

povinnost jezdit na shromáždění smírčích soudců a projednávat sedlákův

spor o koně je stejně důležitá jako všecko ostatní, co mohu vykonat. A budu

si pokládat za čest, budu-li zvolen členem městské rady. Jen tak se mohu

odvděčit za výhody, kterých užívám jako velkostatkář. Bohužel mnozí ne-

chápou, jak významná úloha ve státě přísluší velkostatkářům."

Darja Alexandrovna měla zvláštní pocit, když slyšela, jak klid-

ně vykládá Vronskij doma u stolu své názory, přesvědčen, že má pravdu.

Vzpomněla si, jak Levin, mající mínění opačné, je ve svých názorech doma

u stolu stejně rozhodný. Ale měla Levina ráda, a proto byla při něm.

"Můžeme tedy s vámi počítat, hrabě, na příštím shromáždě-

ní?" řekl Svijažskij. "Ale musíte jet dříve, abyste osmého už byl tam. Ne-

poctíte mě svou návštěvou?"

"Ale já poněkud souhlasím s tvým švagrem," poznamenala

Anna. "Ovšem ne tak, jako on," dodala s úsměvem. "Obávám se, že po-

188

a tam něčeho chytil a ťal někoho do živého. Jedna věc ťala do živého Darju

Alexandrovnu, a ta se tak rozhorlila, až zrudla, a teprve dodatečně vzpo-

mínala, zda neřekla něco zbytečného a nepříjemného. Svijažskij si postěžo-

val na Levinovy podivné názory, že stroje jsou ruskému zemědělství jen na

škodu.

"Nemám potěšení znát toho pana Levina," ušklíbl se Vronskij,

"ale asi nikdy neviděl ty stroje, které odsuzuje. A pokud je i viděl a zkoušel, tedy asi jen ledabyle, a nebyly to stroje z ciziny, ale nějaké ruské. Jak si potom může utvořit názor?"

"Celkem turecký názor," s úsměvem se obrátil Veslovskij k An-

ně.

"Neumím hájit jeho názory," řekla Darja Alexandrovna

a prudce se zarděla, "ale mohu říct, že je to velice vzdělaný člověk, a kdyby

tu byl, uměl by vám odpovědět, ale já neumím."

"Mám ho moc rád a jsme velcí přátelé," s dobromyslným

úsměvem pravil Svijažskij. "Aleje s prominutím trochu potřeštěný. Tvrdí

například, že samospráva i smírčí soudy jsou zbytečné, a odmítá jakoukoli

účast."

"To už je naše ruská netečnost," odpověděl Vronskij a nalil si

z karafy ledovou vodu do úzkého poháru na dlouhé nožce, "neuznávat po-

vinnosti, jež nám ukládají naše práva, a tudíž tyto povinnosti popírat."

"Neznám člověka, který by přísněji dbal na své povinnosti,"

řekla Darja Alexandrovna podrážděná jeho povýšeným tónem.

Já naopak," pokračoval Vronskij, jehož ta debata jaksi za-

sáhla na citlivém místě, "já naopak, jak mě tu vidíte, jsem velice vděčen za

čest, která mi byla prokázána díky tady Nikolajovi Ivanyči (ukázal na Svi-

jažského), když jsem byl zvolen čestným smírčím soudcem. Myslím, že má

povinnost jezdit na shromáždění smírčích soudců a projednávat sedlákův

spor o koně je stejně důležitá jako všecko ostatní, co mohu vykonat. A budu

si pokládat za čest, budu-li zvolen členem městské rady. Jen tak se mohu

odvděčit za výhody, kterých užívám jako velkostatkář. Bohužel mnozí ne-

chápou, jak významná úloha ve státě přísluší velkostatkářům."

Darja Alexandrovna měla zvláštní pocit, když slyšela, jak klid-

ně vykládá Vronskij doma u stolu své názory, přesvědčen, že má pravdu.

Vzpomněla si, jak Levin, mající mínění opačné, je ve svých názorech doma

u stolu stejně rozhodný. Ale měla Levina ráda, a proto byla při něm.

"Můžeme tedy s vámi počítat, hrabě, na příštím shromáždě-

ní?" řekl Svijažskij. "Ale musíte jet dříve, abyste osmého už byl tam. Ne-

poctíte mě svou návštěvou?"

"Ale já poněkud souhlasím s tvým švagrem," poznamenala

Anna. "Ovšem ne tak, jako on," dodala s úsměvem. "Obávám se, že po-

188

slední dobou se u nás vyskytlo příliš mnoho těch veřejných povinností. Dřív

jsme měli takovou spoustu úředníků, že pro každou záležitost musel být

úředník, a teď zas je to samý veřejný činitel. Alexej je tady šest měsíců a už je

členem asi pěti nebo šesti různých veřejných institucí. Je kurátorem, soud-

cem, členem rady, porotcem, členem nějaké komise pro koně, nebo jak.

Když to tak půjde dál, pohltí to všechen jeho čas. A já se obávám, že při ta-

kovém množství těchto funkcí je to pouhá forma. V kolika institucích jste

členem, Nikolaji Ivanyči?" obrátila se ke Svijažskému. Je jich tuším

přes dvacet?"

Anna mluvila žertem, ale v jejím tónu bylo znát podrážděnost.

Darja Alexandrovna, bedlivě pozorující Annu a Vronského, si toho hned

všimla. Všimla si také, že Vronskij při tomto rozhovoru ihned nasadil váž-

ný a urputný výraz. Když si pak Dolly všimla, že princezna Varvara ho-

nem zavádí řeč na petrohradské známé, jen aby se mluvilo o něčem jiném,

a vzpomněla si na vše, co Vronskij v parku ne zcela k věci vykládal o své

činnosti, pochopila, že s tímto problémem veřejné činnosti souvisí jakási

osobní rozepře mezi Annou a Vronským.

Oběd, víno, obsluha - vše bylo velice pěkné, jenže to všecko

bylo takové, jak to Darja Alexandrovna vídávala na slavnostních obědech

a plesech, kterým už odvykla, a mělo stejně neosobní a upjatý ráz, a ve

všední den, k tomu v uzavřené společnosti, to na ni zapůsobilo nelibým

dojmem.

Po obědě seděli chvíli na terase. Potom šli hrát tenis. Hráči se

rozdělili na dvě skupiny a na kroketovém hřišti, pečlivě urovnaném a upě-

chovaném, se rozestavili po obou stranách natažené sítě s pozlacenými ty-

čemi. Darja Alexandrovna zkusila hrát, ale dlouho nemohla pochopit pra-

vidla hry, a když je pochopila, byla už tak unavená, že si sedla k princezně

Varvaře a jenom se dívala na hráče. Její partner Tuškevič rovněž nechal

hry, ale ostatní v ní ještě dlouho pokračovali. Svijažskij a Vronskij hráli oba

velice pěkně a brali hru vážně. Bystře sledovali pohyb míče, neukvapo-

vali se ani neotáleli, mrštně běželi k němu, čekali, až odskočí od

země, přesně a jistě jej odráželi raketou přes síť. Veslovskij hrál hůř než

ostatní. Příliš se rozčiloval, ale zato svým veselím bavil všecky hráče. Jeho

smích a volání se ozývalo bez přestání. Stejně jako ostatní pánové odložil se

svolením dam kabát a jeho hezký statný zjev v bílých rukávech košile,

s červeným zpoceným obličejem i jeho prudké pohyby se zrovna vrývaly do

paměti.

Když Darja Alexandrovna ulehla té noci ke spánku, stačilo,

aby zavřela oči, a už před sebou viděla Váseňku Veslovského, pobíhajícího

po kroketovém hřišti.

Ale ze hry jí nebylo nijak veselo. Nelíbilo se jí, jak přitom Anna

189

a Veslovskij stále laškovali, nelíbila se jí ta všeobecná křečovitost dospě-

lých, když sami, v nepřítomnosti dětí hráli dětskou hru. Ale aby nezkazila

náladu ostatním a přitom si nějak zkrátila čas, po odpočinku se znova při-

pojila ke hře a tvářila se, že je jí veselo. Celý ten den si připadala jako na je-

višti, kde hraje s lepšími herci než je sama, takže její špatná hra všecko

kazí.

Přijela s úmyslem zdržet se dva dny, když sejí tu bude líbit. Ale

už odpoledne při tenisu si řekla, že odjede zítra. Tíživé mateřské starosti,

k nimž pojala cestou takovou nenávist, jevily sejí po tom dni, kdy jich byla

zbavena, ve světle docela jiném a volaly ji k sobě.

Když po večerním čaji a noční projížďce na loďce přišla Darja

Alexandrovna sama do svého pokoje, svlékla si šaty a usedla, aby si na noc

rozčesala řídké vlasy, cítila nesmírnou úlevu.

Skoro jí bylo nepříjemné pomyšlení, že teď Anna přijde za ní.

Byla by raději zůstala sama se svými myšlenkami.

190

XXIII

Dolly už si chtěla lehnout, když k ní vstoupila Anna v nočním

úboru.

Za dne Anna několikrát navázala řeč o důvěrných věcech a po-

každé se po několika slovech zarazila. "Až potom, až budem samy. Musím

ti toho tolik povědět," říkala.

Teď byly samy a Anna nevěděla, o čem mluvit. Seděla u okna,

dívala se na Dolly, probírala si v paměti celou tu zdánlivě nevyčerpatelnou

zásobu důvěrných témat a nemohla na nic přijít. V té chvíli se jí zdálo, že

všecko už bylo vysloveno.

,Co Kitty?" pravila s těžkým povzdechem a provinile se dívala

na Dolly. "Řekni mi pravdu, Dolly, nezlobí se na mě?"

"Zlobit se? Ne," řekla Darja Alexandrovna s úsměvem.

"Ale nenávidí mě, pohrdá mnou?"

"To ne! Ale víš, takovou věc nelze odpustit."

"Ano, jistě," řekla Anna. Odvrátila se a hleděla do otevřeného

okna. "Ale moje vina to nebyla. A čije to vina? Co je to vůbec vina? Copak

to mohlo být jinak? Co myslíš, řekni! Mohlo se stát, že bys nebyla Stivovou

ženou?"

"Opravdu nevím. Ale poslyš, řekni mi..."

"Dobře, dobře, ale ještě jsme to nedopověděly o Kitty. Je šťast-

ná? On prý je skvělý člověk."

"To je slabý výraz, skvělý. Neznám lepšího člověka."

"Ach, to ráda slyším! Moc ráda. Je to ještě slabý výraz, že je

skyělý člověk," opakovala.

Dolly se usmála.

"Ale povídej mi o sobě. Musím ti toho hodně říct. A mluvili

jsme s..." Dolly nevěděla, jak ho pojmenovat. Říkat mu hrabě nebo Alexej

Kirilovič jí bylo stejně trapné.

,S Alexejem," řekla Anna. "Vím, že jste spolu mluvili. Ale

chtěla jsem se tě zeptat přímo. Co si myslíš o mně a o mém životě?"

Jak to mám tak zčistajasna říct? Opravdu nevím."

"Ne, jen mi to řekni... Vidíš, jak žiju. Ale nezapomínej, že nás

vidíš v létě, když jsi teď přijela, a že nejsme sami... Ale přijeli jsme časně, žili jsme úplně sami a budeme žít sami, a já si nic lepšího nemohu přát. Ale

představ si, že bych žila sama bez něho, a k tomu dojde... Ze všeho vidím,

že se to bude často opakovat, že bude polovinu času mimo domov."

Anna vstala a přisedla si blíž k Dolly.

"Toť se ví," nepustila Dolly k řeči, když jí chtěla něco namít-

191

nout, ,toť se ví, že násilím ho neudržím. A ani ho nedržím. Letos mají být

dostihy, jeho koně poběží, jede tam. Přeju mu to. Ale pomysli na mne,

představ si, jak mi bude... Inu, nač o tom mluvit!" Usmála se. "Tak o čem-

pak s tebou mluvil?"

"Mluvil o věci, o které bych s tebou také chtěla promluvit,

a tak mu snadno mohu dělat advokáta: totiž o tom, jestli by nebyla mož-

nost, zda by nešlo..." Darja Alexandrovna se zajíkla, "upravit, zlepšit tvo-je postavení... Znáš mě a víš, jak se na to dívám... Ale přece, půjde-li to, mě-

la by ses vdát..."

"Neboli rozvod?" řekla Anna. "Víš, že jediná žena, která za

mnou v Petrohradě přišla, byla Betsy Tverská! Znáš ji přece? V podstatě je

to ta nejzkaženější žena, jakou si lze představit. Měla poměr s Tuškevičem,

hanebně klamala muže. A ona mi řekla, že mě nechce znát, dokud můj sva-

zek nebude legitimní. Nemysli, že chci srovnávat... Tebe znám, miláčku.

Ale mimoděk jsem si na to vzpomněla... Tak co ti vlastně říkal?" opako-

vala.

"Říkal, že ho to trápí kvůli tobě i kvůli sobě. Možná řekneš, že

je to egoismus, ale je to tak přirozený a ušlechtilý egoismus! Chce především

legitimovat svou dceru a být tvým mužem, mít na tebe právo."

"Která žena, otrokyně, by mohla být do takové míry otrokyní

jako já ve své situaci?" chmurně ji přerušila Anna.

"Ale hlavně si přeje... chce, abys netrpěla."

,To je nemožné. No a?"

"No, a naprosto právem... chce, aby vaše děti měly otce."

Jaképak děti?" řekla Anna. Nedívala se na Dolly a mhouřila

oči.

"Annie a ty, které přijdou..."

"To může být klidný, já už nebudu mít děti."

Jak můžeš říct, že nebudeš?"

"Nebudu, protože nechci."

A přes své rozčilení se Anna usmála, když postřehla v Dollině

tváři naivní zvědavost, údiv i zděšení.

"Doktor mi po mé nemoci řekl..."

"To není možné!" řekla Dolly a vykulila oči. Byl to pro ni je-

den z objevů, jejichž následky a důsledky jsou tak nedozírné, že člověk

v první chvíli cítí, že nemůže všecko pochopit, ale že o tom musí mnoho

a mnoho přemýšlet.

To odhalení jí náhle osvětlilo, co dříve nechápala - proč v ně-

kterých rodinách mají jen jedno nebo dvě děti. A vyvolalo v ní tolik myšle-

nek, úvah a rozporných citů, že se nezmohla na slovo a jen se na Annu udi-

veně dívala široce rozevřenýma očima. Byla to věc, po které toužila ještě

192

r

.

dnes, ještě cestou, ale když se teď dověděla, že je to možné, zhrozila se. Cítila,

že je to příliš jednoduché řešení otázky příliš složité.

"Není to nemorální?" To jediné řekla po chvíli mlčení.

"Pročpak? Chápej, mám jen dvě možnosti: buď být těhotná, to

jest nemocná, anebo být přítelkyní, kamarádem svému muži, prese všecko

muži," řekla Anna tónem záměrně povrchním a lehkomyslným.

"No ano, ano," odpověděla Darja Alexandrovna, když slyšela

argumenty, které si také uváděla, ale už v nich nenacházela dřívější pře-

svědčivost.

"Pro tebe a pro jiné," pokračovala Anna, jako by jí četla myš-

lenky, "ještě mohou být pochybnosti. Ale pro mě... Chápej, vždyť nejsem

jeho žena. Miluje mě do té doby, dokud mě miluje. A řekni, jak si mám

udržet jeho lásku? Tímhle?"

Natáhla bílé ruce před břicho.

Darje Alexandrovně se kupily v hlavě myšlenky a vzpomínky,

vířily nesmírnou rychlostí, jak tomu bývá v okamžicích vzrušení. "Nepřita-

hovala jsem Stivu," přemýšlela. "Odešel ode mě za jinými, a ani ta první,

s kterou mi byl nevěrný, si ho neudržela tím, že byla vždycky hezká a veselá.

Opustil ji a měl jinou. A co Anna? Připoutá si snad hraběte Vronského

a udrží si ho? Kdyby hledal jen tohle, najde toalety a způsoby ještě půvab-

nější a rozmarnější. A třeba jsou její nahé ruce tak bílé a krásné, i když její

plná postava vypadá tak hezky, stejně jako rozpálený obličej v rámci-čer-

ných vlasů, on si najde ještě lepší, zrovna jako hledá a nalézá můj odporný,

bídný, milovaný muž."

Dolly neodpovídala a jen vzdychla. Anně neušel ten vzdech,

vyjadřující nesouhlas, a tedy pokračovala. Měla v zásobě ještě jiné argu-

menty, tak pádné, že na ně vůbec nebylo odpovědi.

"Říkáš, že to není správné? Ale měla bys uvážit... Zapomínáš,

jak na tom jsem. Jak bych si mohla přát mít děti? Nemluvím o bolestech,

těch se nebojím. Ale uvaž, kdo by byly mé děti? Nešťastné děti, které by no-

sily cizí jméno. Už svým zrozením by byly nuceny stydět se za matku, za

otce, za to, že se narodily."

"Ale vždyť právě proto se musíš dát rozvést."

Ale Anna neposlouchala. Chtěla vyslovit všecky důvody, jimiž

tolikrát přesvědčovala sebe samu.

"Nač mi byl dán rozum, kdybych ho neměla užít k tomu,

abych nepřiváděla na svět nešťastníky?"

Pohlédla na Doliv, ale když se nedočkala odpovědi, pokračova-

la:

"Vždycky bych cítila, že jsem se na těch nešťastných dětech

provinila. Dokud tu nejsou, nejsou aspoň nešťastné. Ale když jsou nešťast-

né, je to jen a jen má vina."

Byly to stejné důvody, jaké si uváděla i Darja Alexandrovna.

Ale teď poslouchala a nechápala je. Jak může být někdo vinen před neexistu-

jícími bytostmi? A vtom jí napadlo: mohlo by někdy být pro jejího miláč-

ka Gríšu lépe, kdyby nikdy neexistoval? A připadlo jí to tak nesmyslné, tak

podivné, že zakroutila hlavou, aby rozehnala celou tu změť vířících blázni-

vých nápadů.

"Ne, já nevím, není to správné," řekla štítivě a více říct nedo-

vedla.

"Dobře, jenže nezapomínej, že ty a já, to je rozdíl... A kromě

toho," dodala Anna, jako by přes hojnost svých důvodů a nedostatek důvo-

dů Dolliných přece jen uznávala, že to správné není, "především nezapo-

mínej, že dnes jsem na tom jinak než ty. Pro tebe je otázkou, zda si přeješ

nemít další děti, kdežto pro mne, zda šije přeju mít. A to je velký rozdíl.

Chápeš, že si to dnes nesmím přát!"

Darja Alexandrovna neodporovala. Znenadání si uvědomila, že

se Anně už tolik vzdálila, že jsou mezi nimi otázky, v kterých se nikdy ne-

shodnou a o kterých je lépe nemluvit.

194

XXIV

"Tím spíš tedy musíš uspořádat své poměry, pokud to jde,"

řekla Dolly.

"Ano, pokud to jde," řekla Anna pojednou docela jiným hla-

sem, tiše a smutně.

"Copak není možný rozvod? Slyšela jsem, že tvůj muž svoluje."

"Dolly! O tom bych nerada mluvila."

"No dobře, tak nebudem," honem ji chlácholila Darja Ale-

xandrovna, když zahlédla v její tváři utrpení. Jenom vidím, že se na všecko

díváš příliš černě."

Já? Vůbec ne. Jsem ohromně veselá a spokojená. Viděla jsi, že

mám úspěchy u mužů. Veslovskij..."

"Ano, abych pravdu řekla, chování Veslovského se mi nelíbi-

lo," pravila Darja Alexandrovna, aby obrátila řeč jinam.

"Ale co tě nemá! Alexeje to trošku lechtá, a nic víc. Ale Váseň-

ka je hošík a mám ho docela v moci. Víš, otočila jsem si ho kolem prstu. Je

jako tvůj Gríša... Dolly!" náhle začala o něčem jiném. "Říkáš, že se na všecko dívám černě. Ty bys to mohla těžko pochopit. Je to příliš hrozné. Sna-

žím se vůbec nedívat."

"Ale já myslím, že bys měla. Měla bys udělat všecko, co je

možné."

"Ale co je možné? Nic. Říkáš, že bychom se s Alexejem měli

vzít a že na to nemyslím. Nemyslím na to!" opakovala a tvář jí zaplavila

červeň. Vstala, vypjala ňadra, těžce vzdychla a začala přecházet svým leh-

kým krokem sem a tam po pokoji a jen občas zůstala stát. "Že nemyslím?

Nemine dne ani hodiny, abych na to nemyslila a zároveň si nevyčítala, že

na to myslím... protože takové myšlenky by člověka přivedly k šílenství.

K šílenství," opakovala. "Když na to myslím, nemohu pak usnout

bez morfia. No dobře. Mluvme klidně. Prý se mám dát rozvést. On mi

to především nepovolí. On je teď pod vlivem hraběnky Lydie

Ivanovny."

Darja Alexandrovna, sedící zpříma na židli, s trpitelskou a

soucitnou tváří sledovala přecházející Annu a otáčela za ní hlavu.

"Musíš se pokusit," řekla tiše.

"Dejme tomu, že se pokusím. Co to znamená?" Anna zřejmě

vyslovila myšlenku stokrát zváženou a naučenou nazpaměť. "To znamená,

že já, která ho nenávidím, ale přesto si uvědomuju svou vinu - a poklá-

dám ho za velkomyslného - já se mám ponížit a psát mu... No, dejme to-

13*

195

mu že se přemohu a udělám to. Buď dostanu urážlivou odpověď, anebo svo-

lení. Dobře, dostala bych svolení..." Anna byla v té chvíli na opačném kon-

ci pokoje. Zastavila se tam a něco dělala se záclonou na okně. "Dostala

bych svolení, ale co... syn? Vždyť oni mi ho nedají. Vždyť bude vyrůstat

u otce, kterého jsem opustila, a bude mnou opovrhovat. Pochop, že

miluju dvě bytosti, obě snad stejně, ale obě víc než sebe - Serjožu a

Alexeje."

Zamířila doprostřed pokoje a stoupla si před Dolly. Tiskla si ru-

ce na prsa a její postava se v bílém hávu zdála zvlášť velká a široká. Sklonila

hlavu a úkosem hleděla lesklýma vlahýma očima na maličkou, hubenou

Dolly, tak žalostnou ve spravované jupičce a nočním čepečku a celou se

chvějící vzrušením.

Jen ty dvě bytosti miluju, a přitom jedna vylučuje druhou.

Nemohu mít oba, a to jediné potřebuju. A když tohle není, na ničem už ne-

záleží. Všecko je mi jedno, úplně. Nějak to už dopadne, a proto o tom ne-

mohu mluvit, nerada o tom mluvím. A tak mi nic nevyčítej a neodsuzuj

mě. Ty si ve své čistotě neumíš představit, jak trpím."

Šla k Dolly, sedla si k ní, vzala ji za ruku a provinile jí pohlédla

do obličeje.

"Co si myslíš? Co si o mně myslíš? Nepohrdej mnou. Nezaslou-

žím si pohrdání. Jsem vlastně nešťastná. Jestli je někdo nešťastný, pak jsem

to já," vypravila ze sebe, odvrátila se a dala se do pláče.

Když Dolly zůstala sama, pomodlila se a ulehla na lože. Bylo jí

Anny z celého srdce líto, dokud s ní hovořila, ale teď se nedokázala přimět,

aby na ni myslila. Hlavou jí táhly vzpomínky na domov a na děti, vzpo-

mínky plné zvláštního kouzla a jasu. Ten svět jí byl nyní tak milý a drahý,

že zanic nechtěla strávit další den mimo něj a pevně si umínila, že zítra od-

jede.

Mezitím se Anna vrátila do svého budoáru. Vzala si sklenku,

nakapala do ní několik kapek léku, jehož hlavní složku tvořilo morfium, vy-

pila jej, chvíli seděla nehybně, a potom s uklidněnou a veselou myslí zamíři-

la do ložnice.

Když tam vešla, Vronskij se na ni pozorně zadíval. Hledal na

ní stopy rozmluvy, kterou - jak věděl - jistě měla s Dolly, když zůstala

u ní v pokoji tak dlouho. Ale v jejím výrazu, vzrušeném i zdrženlivém a cosi

tajícím, nenalezl nic než krásu, na kterou už sice byl zvyklý, ale která ho

stále ještě upoutávala, nic než vědomí této krásy a touhu, aby na něho pů-

sobila. Nechtěl sejí ptát, o čem mluvily, ale doufal, že sama něco řekne. Ale

řekla pouze:

Jsem ráda, že se ti Dolly líbí. Ze ano?"

196

"Vždyť já ji přece dávno znám. Myslím, že je velice hodná,

mais excessivement terre-á-terre . Ale stejně jsem moc rád, že přijela."

Vzal Annu za ruku a zpytavě jí pohlédl do očí.

Rozuměla jeho pohledu jinak, a proto se na něho usmála.

Příští ráno se Darja Alexandrovna chystala k odjezdu, třebaže

ji hostitelé přemlouvali, aby zůstala. Levinův kočí ve svém obnošeném ka-

bátě a klobouku skoro poštovském, v kolesce se spravovanými blatníky

a s koňmi různé barvy, zasmušilý a rázný, vjel na příjezd sypaný pískem.

Loučení s princeznou Varvarou a s pány bylo Darje Alexan-

drovně nepříjemné. Už po jediném dni jasně cítila, stejně jako její hostitelé,

že se k sobě nehodí a že bude lépe se nescházet. Jen Anně bylo smutno. Vě-

děla, že nyní, když Dolly odjede, nikdo už neoživí v její duši city, které se

v ní rozbouřily při tomto shledání. Bylo bolestné ty city jitřit, ale přesto vě-

děla, že je to nejlepší část její duše a že tato část její duše kvapem zarůstá

v životě, jaký vede.

Jakmile se Darja Alexandrovna octla v polích, měla příjemný

pocit úlevy a byla by se sloužících ráda zeptala, jak se jim u Vronského líbi-

lo, když kočí Filip začal sám:

"Boháči, to zas jsou, ale dali nám všeho všudy tři mírky ovsa.

Než bylo ráno, koně všecko sežrali. Co s třema mírkama? To je jen tak pro

chuť. V hospodě oves dneska stojí pětačtyrycet kopejek. Však u nás, když

někdo přijede, dostanou koně, kolik sežerou."

"Lakomý pán," přisvědčil kancelista.

"No, a líbili se ti jeho koně?" zeptala se Darja Alexandrovna.

"Koně - to je bez řečí. A taky strava byla dobrá. Ale tak

vám mi přišlo nějak smutno, Darjo Alexandrovno, nevím, co vy," řekl

a otočil se k ní hezkým, dobromyslným obličejem.

"Však mně taky. Co myslíš, dojedem kvečeru?"

"Musíme dojet."

Když se Darja Alexandrovna vrátila domů a shledala, že jsou

všichni zdrávi a nějak zvlášť milí, vykládala velice živě o svém výletu,

o vlídném přijetí, kterého se jí dostalo, o přepychu a vytříbeném způsobu

života u Vronských i o jejich zábavách, a nedovolila nikomu, aby proti nim

řekl byť jediné slovo.

"Člověk musí znát Annu a Vronského - a toho jsem teď líp

poznala - aby si uvědomil, jak jsou milí a dojemní," říkala teď zcela

upřímně, když zapomněla na nejasný pocit nespokojenosti a stísněnosti,

který tam zakoušela.

1 Nesmírně přízemní, (franc.)

197

XXV

Vronskij a Anna strávili celé léto a část podzimu na venkově

a na jejich poměrech se nic nezměnilo, dosud nic nepodnikli, aby Anna do-

sáhla rozvodu. Domluvili se, že nikam nepojedou. Ale čím déle žili sami,

zejména na podzim a bez hostí, cítili oba, že takový život dlouho nesnesou

a že jej musí změnit.

Byl to život, zdánlivě nad pomyšlení krásný: měli všeho hoj-

nost, byli zdrávi, měli dítě, každý měl své zaměstnání. I když neměli hosty,

věnovala Anna péči svému zevnějšku a hodně se zabývala četbou -

románů i vážných knih, které byly zrovna v módě. Objednávala si všecky

knihy, o kterých našla pochvalné zmínky v cizích novinách a časopisech,

jež odbírala, a pročítala je s onou pozorností, jaké je člověk schopen jen

v osamění. Kromě toho studovala z knih a odborných časopisů všecko, čím

se zabýval Vronskij, takže se často obracel přímo k ní s otázkami agrono-

mickými, stavitelskými a někdy i s otázkami z chovu koní nebo sportu. Po-

divoval se jejím znalostem i paměti, ačkoli zpočátku míval pochybnosti

a žádal, aby doložila svá tvrzení, a pak mu vyhledala v knihách, nač se tá-

zal, a ukazovala mu to.

Zařizování nemocnice ji také zajímalo. Nejenže pomáhala, ale

mnohé zařizovala a vymýšlela si sama. Ale největší péči věnovala přece jen

vlastní osobě, její největší starostí bylo, do jaké míry Vronskému na ní zále-

ží, do jaké míry mu dokáže nahradit vše, co opustil. Vronskij si vážil této je-

jí snahy, která sejí stala jediným účelem života, její touhy nejen se mu líbit,

ale také mu sloužit, avšak zároveň ho tížily milostné sítě, kterými se ho

snažila obestřít. Cas plynul a Vronskij viděl stále častěji, jak je opředen tě-

mi sítěmi, a stále víc si přál ne snad z nich uniknout, ale zkusit, zda nebrání

jeho svobodě. Nebýt této rostoucí touhy po svobodě, po tom, aby neměl

scény pokaždé, kdykoli musel jet do města na shromáždění nebo na dosti-

hy, byl by Vronskij býval se svým životem plně spokojen. Úloha, kterou si

zvolil, tato role bohatého statkáře, jací mají tvořit jádro ruské aristokracie,

mu nejen zcela vyhovovala, ale působila mu nyní - potom, co takto pro-

žil půl roku - stále vzrůstající potěšení. A práce, která ho stále víc a víc za-

jímala a strhovala, se mu výborně dařila. Přestože ho nemocnice, stroje,

krávy objednané ze Svýcar a mnohé jiné věci přišly na obrovské peníze, byl

přesvědčen, že své jmění nerozhazuje, nýbrž zvyšuje. Šlo-li o výnosy, prodej

lesů, obilí a vlny či o propachtování pozemků, byl Vronskij pevný jako ská-

la a nic neslevil. Pokud šlo o hospodaření ve velkém na tomto i na ostatních

statcích, držel se nejjednodušších způsobů, neriskoval a byl nanejvýš šetrný

a obezřetný i v maličkostech. Kdykoli ho chtěl mazaný a šikovný německý

198

správce získat pro nějakou koupi, pokaždé nastrojil rozpočet tak, že zpočát-

ku bylo třeba částky značně vyšší, ale po úvaze se zjistilo, že lze totéž pro-

vést levněji a přitom hned vydělat. Ale Vronskij se nedal ošálit. Vyslechl

správce, vyptával se a souhlasil s ním jen tenkrát, když šlo o objednávku či

zřízení skutečné novinky, v Rusku dosud neznámé, která by mohla vzbudit

podiv. Kromě toho se odvažoval velkého vydání jen tehdy, když měl přeby-

tečné peníze, a při každém takovém vydání zkoumal vše dopodrobna

a trval na tom, aby za své peníze dostal nejlepší zboží. Z toho, jak své hospo-

dářství vedl už od začátku, bylo tudíž jasné, že své jmění nerozházel, nýbrž

rozmnožil.

V říjnu se konaly šlechtické volby v kašinské gubernii, kde leže-

ly statky Vronského, Svijažského, Koznyšova, Oblonského a menší díl pan-

ství Levinova.

Tyto volby z mnoha důvodů i pro osobnosti, jež se jich účastni-

ly, budily pozornost veřejnosti. Hodně se o nich mluvilo a konaly se roz-

sáhlé přípravy. Šlechtici, žijící v Moskvě, v Petrohradě a v cizině, kteří na

volbách nikdy nebyli, k těmto volbám se sjeli. Vronskij už dávno slíbil

Svijažskému, že na ně pojede.

Svijažskij, jenž často navštěvoval Vozdviženské, přijel před

volbami pro Vronského.

. . * í

Den předtím se Vronskij a Anna pro tuto zamýšlenou cestu

málem pohádali. Bylo nejnudnější podzimní období, na venkově přímo

zoufalé, a proto Vronskij, odhodlán k boji, oznámil Anně svůj odjezd stroze

a chladně, jak s ní nikdy předtím nemluvil. Ale k jeho údivu přijala Anna

tuto zprávu nadmíru klidně a jen se zeptala, kdy se vrátí. Pozorně se na ni

podíval, neboť si neuměl její klid vysvětlit. V odpověď se usmála. Znal tuto

její schopnost uzavřít se do sebe a věděl, že to dělá jen tehdy, když si v du-

chu něco předsevzala, aniž ho zasvětila do svých plánů. Bál se toho, ale to-

lik si přál vyvarovat se scény, že se zatvářil, jako by věřil, ba zčásti opravdu

věřil, čemu by věřil tak rád - že je rozumná.

"Nebude se ti doufám stýskat?"

"Doufám," řekla Anna. "Včera mi přišla bedna knih od Gau-

tiera. Ne, nebude se mi stýskat."

Chce se vpravit do tohoto způsobu, tím lépe, pomyslil si, jinak

už to bylo věčně stejné!

A tak ji nevyzval k upřímnému doznání a odjel k volbám. Bylo

to v jejich spolužití poprvé, co se s ní rozloučil, aniž si všecko řekli. Zčásti ho

to znepokojovalo, zčásti soudil, že je to lepší. Nejdřív tu bude, jako teď, něco

nejasného, utajeného, ale pak si zvykne. Tak či onak jí mohu dát všechno,

jenom ne svou mužskou nezávislost, říkal si.

XXVI

V září se Levin přestěhoval do Moskvy, kde měla Kitty rodit.

Žil tam nečinně už celý měsíc, když se Sergej Ivanovič Koznyšov, který měl

v kašinské gubernii statek a velmi se o nadcházející volby zajímal, začal

chystat na cestu. Zval s sebou i bratra, který měl hlasovací právo za selez-

něcký okres. Kromě toho měl Levin v Kasinu vyřídit své sestře žijící v cizi-

ně naléhavou záležitost opatrovnickou a převzít pro ni peníze za vykoupe-

nou půdu.

Levin se pořád nemohl rozhodnout, ale Kitty viděla, jak se

v Moskvě nudí, radila mu, aby jel a objednala mu bez jeho vědomí šlech-

tický stejnokroj v ceně osmdesáti rublů. A těch osmdesát rublů zaplace-

ných za stejnokroj bylo hlavní pohnutkou, že se Levin rozhodl. Odjel

do Kasina.

Levin byl v Kasinu už šestý den, denně chodil na schůze a ob-

starával sestřinu záležitost, s kterou to pořád neklapalo. Všichni maršálko-

vé byli zaměstnáni volbami a nemohl dosáhnout vyřízení zcela jednoduché

200

věci, které záleželo na opatrovnickém úřadě. Druhá věc - příjem pe-

něz - rovněž narážela na překážky. Po dlouhém, úmorném jednání

o zrušení zákazu byly peníze připraveny k výplatě, ale notář, člověk nanej-

výš ochotný, nemohl vydat poukázku, jelikož bylo třeba podpisu předsedy,

a ten byl na zasedání a nenechal za sebe zástupce. Celé to shánění, běhání

z místa na místo, řeči s dobrými, velice hodnými lidmi, kteří plně chápali

žadatelovu nemilou situaci, ale přitom mu nemohli pomoci, celá ta bezvý-

sledná námaha vyvolala v Levinovi mučivý pocit, podobný trapné bezmo-

ci, kterou prožíváme ve snu, když chceme vynaložit fyzickou sílu. Dělo se

mu to často, když hovořil se svým dobráckým právním zástupcem. Tento

právní zástupce dělal snad všecko možné a napínal všechny duševní síly,

aby Levinovi pomohl z nesnází. "Víte co, zkuste tohle," říkal nejednou,

"zajeďte si tam a tam." A zosnoval celý plán, jak se vyhnout osudové překáž-

ce, která všecko brzdila. Ale vzápětí dodával: "Přece to asi zdrží. Stejně to

ale zkuste." A Levin to zkoušel, chodil a jezdil. Všichni byli hodní a laskaví, ale pak se ukázalo, že na konci opět vyrostla překážka, které se prve vyhnul,

a opět zatarasila cestu. Zvlášť mrzuté bylo, že Levin naprosto nemohl po-

chopit, s kým se vlastně potýká, kdo z toho co má, když se jeho záležitost

nevyřizuje. Nevěděl to snad nikdo, nevěděl to ani právní zástupce. Kdyby

to Levin mohl pochopit, jako chápal, že se k pokladně na nádraží nedosta-

ne jinak, nežstoupne-li si do fronty, nemrzelo by ho to a nezlobilo, ale po-

kud šlo o překážky, na které narážel u úřadů, nikdo mu nedovedl vysvětlit,

k čemu vlastně jsou.

Ale Levin se po svatbě velice změnil, byl trpělivý, a nechápal-li,

proč je to všecko tak zařízeno, říkal si, že všemu nerozumí a tedy to nemů-

že posuzovat, že to asi musí být, a snažil se zachovat klid.

Když teď byl přítomen volbám a účastnil se jich, rovněž se snažil

neodsuzovat, nehádat se, ale pokud možná pochopit věc, jíž se tak vážně

a horlivě zabývali poctiví a dobří lidé, kterých si vážil. Od té doby, co se

oženil, odhalilo se mu tolik nových, vážných hledisek, která dřív pokládal

ve své lehkovážnosti za nicotná, že i ve volbách tušil a hledal vážný smysl.

Koznyšov mu vyložil smysl a význam obratu, k němuž mělo

podle očekávání při volbách dojít. Gubernský maršálek šlechty, v jehož ru-

kou se podle zákona soustřeďovalo tolik závažných veřejných záležitostí -

věci opatrovnické (kvůli kterým teď Levin tolik zkusil) i obrovské šlechtické

sumy, gymnázium dívčí, chlapecké i vojenské, lidová osvěta podle nové vy-

hlášky a konečně i samospráva - gubernský maršálek Snětkov byl člověk

starého šlechtického ražení, který utratil obrovské jmění, člověk dobrý,

svým způsobem čestný, ale naprosto nechápající požadavky nové doby.

Všude a ve všem stranil šlechtě, otevřeně bránil šíření lidové osvěty, a sa-

mosprávě, které příslušel tak dalekosáhlý význam, dával ráz stavovský. Na

201

jeho místo měl přijít svěží, moderní, zdatný člověk, docela nový, a práce

měla být řízena tak, aby ze všech práv, propůjčených šlechtě nikoli jako

šlechtě, nýbrž jako složce samosprávy, byly vytěženy všechny výhody sa-

mosprávy, jaké se vůbec daly vytěžit. V bohaté kašinské gubernii, která

vždy kráčela v čele ostatních, shromáždily se nyní takové síly, že činnost

řádně vedená by mohla sloužit za vzor ostatním guberniím, ba celému

Rusku. A proto měla celá věc velký význam. Za maršálka hodlali místo

Snětkova navrhnout Svijažského nebo ještě raději Něvědovského, býva-

lého univerzitního profesora, muže neobyčejně -bystrého a velkého přítele

Sergeje Ivanoviče.

Shromáždění zahájil gubernátor, který měl k šlechticům pro-

jev, aby volili činovníky nezaujatě, podle zásluh a pro blaho vlasti. Vyslovil

naději, že urozená kašinská šlechta stejně jako v dřívějších volbách svatě

splní svou povinnost a ukáže se hodnou hluboké důvěry mocnářovy.

Po projevu odešel gubernátor ze sálu a šlechtici hlučně a rozja-

řeně, někteří skoro nadšeně ho následovali a obklopili ho, zatímco si oblékal

kožich a přátelsky rozmlouval s gubernským maršálkem. Levin ve snaze,

aby všecko náležitě pochopil a nic nepropásl, stál také v zástupu a slyšel,

jak gubernátor říká: "Vyřiďte prosím Marii Ivanovně, že má paní velice li-

tuje, ale že jede do sirotčince." A potom si šlechtici vesele rozebrali kožichy a všichni jeli do katedrály.

V katedrále Levin zvedal společně s ostatními ruku a opakoval

arciknězova slova, zaklínaje se nejstrašnějšími přísahami, že splní vše, več

doufal gubernátor. Bohoslužby na Levina vždy působily, a když teď pronášel

slova "celuji kříž" a ohlédl se po zástupu těch mladých i starých mužů,

opakujících totéž, byl pohnut.

Druhý a třetí den se jednalo o šlechtických penězích a o dívčím

gymnáziu, což podle Sergeje Ivanoviče nebylo nijak důležité, takže Levin,

zaneprázdněn svými pochůzkami po úřadech, jednání nesledoval. Čtvrté-

ho dne byla v gubernské kanceláři prováděna revize gubernských peněz.

A zde došlo poprvé k střetnutí mezi novou a starou stranou. Komise, pově-

řená revizí, podala sněmujícím zprávu, že všecko je v nejlepším pořádku.

Gubernský maršálek vstal a se slzami v očích děkoval šlechtě za důvěru.

Šlechtici ho hlasitě pozdravovali a tiskli mu ruku. Ale v té chvíli jistý šlech-

tic z Koznyšovovy strany řekl, že komise peníze nerevidovala, neboť poklá-

dala revizi pro gubernského maršálka za urážlivou. Jeden z členů komise to

neprozřetelně potvrdil. Tu jeden maličký, na pohled velice mladý, ale veli-

ce jízlivý pán se vytasil s tím, že gubernský maršálek by jistě rád podal

zprávu o stavu pokladny a že členové komise ho svým přílišným jemnoci-

tem připravují o toto mravní zadostiučinění. Členové komise pak odvolali

své prohlášení a Sergej Ivanovič počal logicky dokazovat, že je nutno vy-

202

jádřit souhlas buď s tím, že peníze revidovali, anebo že je nerevidovali, a celé

dilema podrobně rozvinul. Koznyšovovi oponoval mluvka protivné strany.

Potom mluvil Svijažskij a znova jízlivý pán. Debata trvala dlouho a k niče-

mu nevedla. Levin se divil, že se o to přeli tak dlouho, zvlášť po tom, co se

zeptal Sergeje Ivanoviče, zda se domnívá, že peníze byly zpronevěřeny,

a ten odpověděl:

,I kdež! Je to poctivý člověk. Ale bylo třeba otřást tím zastara-

lým způsobem patriarchálního rodinného řízení šlechtických záležitostí."

Pátý den se konaly volby okresních maršálků. Pro některé okre-

sy to byl den velice bouřlivý. Za selezněvský okres byl aklamací zvolen Svi-

jažskij a uspořádal toho dne oběd.

XXVII

Na šestý den byly stanoveny volby gubernské. Velké i malé sály

byly plné šlechticů v různých stejnokrojích. Mnozí přijeli jen na tento den.

Známí, kteří se už dávno neviděli, jeden z Krymu, druhý z Petrohradu, třetí

z ciziny, se potkávali v sálech. U gubernského stolu pod vladařovou po-

dobiznou, určeného k volbám gubernského maršálka, se debatovalo.

Šlechtici ve velkém i v malém se seskupovali do různých táborů

a z nepřátelských, nedůvěřivých pohledů, z toho, jak umlkal hovor, kdykoli

se přiblížil někdo z tábora cizího, i jak si někteří šeptali a odcházeli až do

vzdálené chodby, ze všeho bylo znát, že každá strana má tajemství před

druhou. Zevnějškem se šlechtici ostře dělili na dva druhy: na staré a nové.

Staří měli většinou buď staré šlechtické upjaté stejnokroje, kordy a klobouky,

anebo vlastní uniformy námořnické, jezdecké či pěchotní, které si vyslouži-

li. Stejnokroje starých šlechticů byly ušité podle staré módy s pufničkami na

rukávech, byly zřejmě malé, krátké, a úzké v pase, jako by z nich jejich ma-

jitelé vyrostli. Mladí měli rozepnuté šlechtické stejnokroje se sníženým pa-

sem, volné v ramenou, a bílé vesty, nebo stejnokroje s černým límcem a

s vavřínovými ratolestmi, odznakem ministerstva spravedlnosti. K mladým

náležely i uniformy dvorské, jež zástupu tu a tam dodávaly lesku.

Ale rozdělení na mladé a staré se neshodovalo s dělením podle

stran. Jak Levin pozoroval, příslušeli někteří z mladých ke staré straně,

a naopak někteří nejstarší šlechtici si šeptali se Svijažským a patrně byli

horlivými stoupenci strany nové.

Levin stál v malém sále, kde se kouřilo a podávalo se občerstve-

ní, poblíž skupiny svých známých a poslouchal, o čem se mluví, ale marně

203

napínal duševní síly, aby pochopil, oč jde. Vévodil Koznyšov, kolem které-

ho se kupili ostatní. Naslouchal teď Svijažskému a Chljustovovi, maršálkovi

z jiného okresu, příslušejícímu k jejich straně. Chljustov odpíral jít za svůj

okres k Snětkovovi a žádat ho, aby přijal kandidaturu, ale Svijažskij ho

přemlouval a Koznyšov tento plán schvaloval. Levinovi nešlo na rozum,

proč by měla nepřátelská strana prosit o přijetí kandidatury maršálka,

kterého chtěla nechat propadnout.

Oblonskij, který právě pojedl i popil a utíral si ústa navoněným

lemovaným batistovým šátkem, přistoupil ve své uniformě komořího k nim.

"Obsazujeme pozici, Sergeji Ivanoviči!" řekl a přihlazoval si li-

cousy.

Když vyslechl, o čem je řeč, přidal se k názoru Svijažského.

Jeden okres stačí, ale Svijažskij už je zřejmě opozice," pravil

a všichni mu rozuměli kromě Levina.

"Tak co, Kosťo, snad už jsi tomu taky přišel na chuť?" dodal,

obrátil se k Levinovi a vzal ho pod paží. Levin měl nejlepší vůli přijít věci

na chuť, ale nemohl pochopit, oč běží. Poodešel se Štěpánem Arkadjičem ně-

kolik kroků od hovořících a vyslovil údiv, proč je třeba prosit gubernského

maršálka.

"O saneta simplicitas!" zvolal Oblonskij a stručně a jasně vy-

ložil Levinovi, oč jde.

Kdyby gubernského maršálka navrhovaly všechny okresy jako

v minulých volbách, byl by zvolen všemi hlasy. To nebylo žádoucí. Nyní se

osm okresů usneslo, že ho navrhnou, odmítnou-li ho navrhnout dva okresy,

mohl by se vzdát kandidatury. A pak by strana starých mohla přijít s jiným

kandidátem, neboť všechny výpočty mladých by selhaly. Ale bude-li jediný

okres Svijažského proti Snětkovovi, bude Snětkov kandidovat. Dokonce ho

zvolí a schválně mu odevzdají víc hlasů, takže strana odpůrců ztratí pře-

hled, a až bude navržen náš kandidát, sami budou pro něho hlasovat.

Levin pochopil, ale ne docela, a chtěl se ještě na leccos zeptat,

když tu nastal ruch a šum, a všechno se hrnulo do velkého sálu.

"Co je? Co? Koho?" "Plnou moc? Komu? Cože?" "Popírají?"

"Plnou moc ne." "Flerova nechtějí připustit k volbám." "Co na tom, žeje soudně stíhán?" "Takhle by nepřipustili kdekoho. To je hanebnost." "Na to je zákon!" slyšel Levin z různých stran a spolu se všemi ostatními, kteří

někam chvátali a báli se, aby něco nepropásli, zamířil do velkého sálu

a protlačil se ke gubernskému stolu, u kterého se gubernský maršálek, Svi-

jažskij a ostatní předáci o něco vášnivě přeli.

XXVIII

Levin stál dost daleko. Vedle něho těžce, chrčivě oddychoval

jakýsi šlechtic, a jiný šoupal tlustými podešvemi. Levina to rušilo, takže

neslyšel dobře. Slyšel z dálky něžný hlas maršálkův, pak vřískavý hlas jízli-

vého šlechtice a Svijažského. Přeli se, pokud rozuměl, o smysl jistého článku

zákona a o význam slov býti vyšetřován.

Zástup se rozestoupil a uvolnil cestu Koznyšovovi, který kráčel

ke stolu. Koznyšov vyčkal, až jízlivý šlechtic domluvil, potom řekl, že dle

jeho mínění by bylo nejlepší nahlédnout do sbírky zákonů a požádat tajem-

níka, aby příslušný článek vyhledal. V článku bylo řečeno, že při různosti

názorů je nutno hlasovat.

Sergej Ivanovič přečetl článek zákona a začal vysvětlovat jeho

smysl, ale vtom ho přerušil velký, tlustý, přihrblý statkář s načechranými

1 O svatá prostoto! (lat.)

205

kníry, v úzkém stejnokroji s límcem, který ho vzadu škrtil. Přistoupil ke sto-

lu, klepl o něj prstenem a zařval:

"Hlasovat! Balotáž! Jaképak řeči! Hlasovat!"

Tu náhle spustilo několik hlasů, a velký šlechtic s prstenem zu-

řil stále víc a víc a křičel stále hlasitěji. Ale nebylo mu rozumět.

Říkal totéž, co navrhoval Koznyšov. Ale patrně nenáviděl jeho

i celou jeho stranu. A tato nenávist se zmocnila celé jeho strany a vyvolala

stejnou bouři odporu z druhé strany, i když se rozhořčení projevovalo o ně-

co slušnější formou. Strhl se pokřik a chvíli byl takový zmatek, že gubern-

ský maršálek musel volat panstvo k pořádku.

"Hlasovat! Hlasovat! Kdo je šlechtic, ten rozumí! My prolévá-

me krev... Důvěra panovníka... Maršálka nebudeme kontrolovat, není to

šafář... O to přece nejde... Račte hlasovat! Hanba!" ozývaly se zlostné,

zběsilé výkřiky ze všech stran. Pohledy a tváře byly ještě zlostnější a zběsi-

lejší než slova. Zračila se v nich nesmiřitelná nenávist. Levin naprosto ne-

chápal, oč jde, a jenom žasl, jak vášnivě se projednává otázka, zda se má či

nemá hlasovat o Flerovovi. Jak mu potom vyložil Sergej Ivanovič, zapomí-

nal na sylogismus, že v zájmu veřejnosti bylo třeba svrhnout gubernského

maršálka, aby byl maršálek svržen, bylo třeba většiny hlasů, aby se dosáhlo

většiny hlasů, bylo třeba udělit Flerovcvvj hlasovací právo, a aby mohlo být

Flerovovi hlasovací právo uděleno, bylo třeba objasnit, jak má být rozumě-

no článku zákona.

Jediný hlas může rozhodnout o celé věci, a musíme být seri-

ozní a důslední, chceme-li sloužit veřejným zájmům," uzavřel Koznyšov.

Ale Levin na to zapomněl a byl sklíčen, když viděl ty vážené,

dobré muže tak nehezky, zle rozhorlené. Aby se toho skličujícího pocitu

zbavil, nečekal na konec debaty a šel do sálu, kde nebyl nikdo kromě číšní-

ků u bufetu. Když viděl, jak číšníci horlivě utírají nádobí a rozestavují talíře

a sklenky, když spatřil jejich klidné, bystré tváře, tu se mu najednou ulevi-

lo, jako by vyšel ze zatuchlé místnosti na čerstvý vzduch. Přecházel sem

a tam a se zalíbením pozoroval číšníky. Velice se mu líbilo, jak číšník s šedi-

vými licousy hleděl opovržlivě na ostatní, mladíky, kteří si z něho stříleli,

a učil je, jak mají skládat ubrousky. Levin se právě chtěl dát se starým číšní-

kem do řeči, když ho vyrušil tajemník šlechtického poručenského úřadu,

staroušek, jehož specialitou bylo, že znal všechny šlechtice v gubernii podle

jména křestního i jména po otci.

"Račte, Konstantine Dmitriči," řekl mu, "hledá vás pan bratr.

Hlasuje se o důvěře Flerovovi."

Levin vešel do sálu, dostal bílou kuličku a v patách za bratrem

Sergejem Ivanovičem přistoupil ke stolku, kde stál Svijažskij, který se vý-

znamně a ironicky tvářil, svíral si v hrsti vous a čichal k němu. Koznyšov

206

sáhl do urny, kuličku někam vložil, a když udělal místo Levinovi, stoupl si

poblíž. Levin přikročil ke stolu, ale už dočista zapomněl, oč běží, a v rozpa-

cích se obrátil k Sergejovi Ivanoviči s otázkou: "Kam ji mám dát?" Ptal se potichu, když se vedle mluvilo, takže doufal, že jeho otázku nikdo neuslyší.

Ale hovor ustal, a nevhodná otázka byla zaslechnuta. Sergej Ivanovič se

zamračil.

,To je věc přesvědčení každého jednotlivce," řekl přísně.

Někteří z přítomných se usmáli. Levin zrudl, rychle vsunul ru-

ku pod sukno a vložil kuličku napravo, jelikož ji držel v pravé ruce. Vzápětí

si vzpomněl, že měl schovat pod sukno i levou ruku, schoval ji tedy, ale už

pozdě, a nadobro zmaten odkvapil mezi poslední řady.

"Sto dvacet šest pro! Devadesát osm proti!" zazněl ráčkují-

cí hlas tL.-emníka. Potom se ozval smích. V urně byl nalezen knoflík a dva

ořechy. Šlechtic byl připuštěn k volbám a nová strana zvítězila.

Ale strana starých se nepokládala za poraženou. Levin za-

slechl, že Snětkov je navržen za kandidáta, a viděl, jak se zástup šlechticů

shlukl kolem gubernského maršálka, který cosi říkal. Levin šel blíž. Snětkov

odpovídal šlechticům, mluvil o důvěře šlechty, o její lásce k němu, kterou si

prý nezaslouží, neboť veškerá jeho zásluha tkví v oddanosti šlechtě, jíž vě-

noval dvanáct roků služby. Několikrát opakoval: "Sloužil jsem, dokud mi

síly stačily, věrně a oddaně, vážím si toho a děkuji." A pak se najednou za-

razil, protože ho dusily slzy, a vyšel ze sálu. Ať už byly ty slzy vyvolány vě-

domím křivdy, láskou ke šlechtě či napětím, které se ho zmocnilo, protože

byl obklíčen nepřáteli, ale jeho vzrušení se přeneslo na ostatní, většina

šlechticů byla pohnuta a Levin pocítil k Snětkovovi skoro něhu.

Ve dveřích se gubernský maršálek srazil s Levinem.

"Pardon, promiňte prosím," řekl, jako by mluvil k neznámé

osobě. Ale když poznal Levina, plaše se usmál. Levinovi se zdálo, že chce

něco říci, ale pohnutím nemůže mluvit. Výraz jeho obličeje i celá jeho po-

stava ve stejnokroji, s řády a v bílých kalhotách s lampasy, jak tak spěšně

kráčel, připomněla Levinovi štvané zvíře, které vidí, že je to s ním zlé. Ten

výraz v obličeji Levina zvlášť dojímal, poněvadž zrovna včera navštívil

v opatrovnické věci maršálka v jeho domově a viděl ho v celé vznešenosti

dobrého člověka a otce rodiny. Velký dům se starým rodinným nábytkem,

nijak elegantní, poněkud špinaví, ale uctiví sluhové, nejspíš ještě bývalí ne-

volníci, kteří nezměnili pána, dobrosrdečná tlustá paní v čepečku s krajka-

mi a v tureckém šálu, mazlící se s hezounkou vnučkou, dceřinou dcerkou,

ztepilý syn, sextán, který přišel z gymnázia a při pozdravu políbil otci vel-

kou ruku, přesvědčivá vlídná slova i pohyby pána domu - to vše vzbudi-

lo včera v Levinovi bezděčnou úctu a sympatie. Starý pán teď Levina dojí-

mal, bylo mu ho líto a rád by mu řekl něco milého.

207

"Budete tedy zase naším maršálkem," pravil.

"Sotva," řekl maršálek a polekaně se ohlédl. Jsem unaven, už

jsem starý. Najdou se způsobilejší a mladší než já, ať zas slouží oni."

A maršálek zmizel v postranních dveřích.

Nastal nejslavnější okamžik. Za malou chvíli se mělo přikročit

k volbám. Předáci obou stran počítali na prstech hlasy pro a proti.

Debata o Flerovovi získala nové straně nejen jeho hlas, ale také

časovou výhodu, takže sem mohli být dopraveni tři šlechtici, kterým byla

piklemi staré strany znemožněna účast na volbách. Dva šlechtice, kteří hol-

dovali skleničce, opili Snětkovovi náhončí do němoty, kdežto třetímu se-

brali stejnokroj. Jakmile se to nová strana dověděla, nelenila a během sporu

o Flerovovi poslala drožkou své lidi, aby odevzdali šlechtici stejnokroj a ze

dvou opilých přivezli jednoho na shromáždění.

Jednoho jsem dovezl, vzkřísil jsem ho vodou." Ke Svijažské-

mu přistoupil statkář, kterého poslali pro opilce. "Ujde to, ten bude

dobrý."

"Není moc opilý? Aby nám neupadl," pokyvoval Svijažskij

hlavou.

"Kdepak, drží se. Jenom aby mu tady nedali napít... Už jsem

říkal číšníkovi, aby mu za žádných okolností nenalévali."

XXIX

Úzký sál, v kterém se kouřilo a podávalo se občerstvení, byl

plný šlechticů. Ruch stále stoupal a na všech tvářích bylo znát neklid.

Zvlášť rozčileni byli předáci, kteří znali všecko podrobně a věděli, jaký je

poměr hlasů. Byli to pořadatelé nastávající bitvy. Ostatní se jako řadoví vo-

jíni sice připravovali k boji, ale prozatím hledali rozptýlení. Někteří jedli

vstoje nebo si přisedli ke stolu. Jiní přecházeli sem tam po dlouhé místnosti,

kouřili cigarety a rozprávěli se známými, které tu po dlouhé době potkali.

Levin neměl hlad ani nekouřil. Také nestál o to, aby se sešel

s přáteli, totiž se Sergejem Ivanovičem, Štěpánem Arkadjičem, Svijažským

a jinými, neboť s nimi stál v živém hovoru Vronskij v uniformě dvorního

štolby. Levin ho zahlédl při volbách už včera a pečlivě se mu vyhýbal, pro-

tože se s ním nechtěl setkat. Šel k oknu, posadil se, obhlížel si jednotlivé sku-

pinky a poslouchal, co se kolem mluví. Bylo mu smutno zejména proto, že

viděl, jak jsou všichni rozjaření, jak mají plno starostí a práce, a jen on

a prastarý, šišlavý, bezzubý stařeček v námořnické uniformě, který si při-

sedl k němu, tu seděli bez zájmu a nečinně.

208

"Ten je povedený! Říkal jsem mu, ale kdepak. Bodejť! Za tři ro-

ky to nemohl dát dohromady," hřímal menší přihrblý statkář s napomádo-

vanými vlasy, splývajícími na vyšívaný límec stejnokroje, a podpatky no-

vých vysokých bot, které si asi schválně obul k volbám, mu ostře cvakaly.

Vrhl nevlídný pohled na Levina a prudce se otočil.

"Ano, je to podezřelá věc, darmo mluvit," tenoučkým hlasem

řekl maličký statkář.

Hned za nimi se přihrnul celý hlouček statkářů, obklopujících

tlustého generála. Statkáři zjevně hledali místo, kde by si mohli nerušené

pohovořit.

Jak se opovažujete tvrdit, že jsem někoho navedl, aby mu

ukradl kalhoty! Asi je propil. Kašlu na něho i s jeho knížecím titulem. Ať

radši moc nemluví, tohle je lumpárna!"

"Ale dovolte přece! Opírají se o literu zákona," zaznívalo z jiné

skupiny, "žena musí být vedena jako šlechtična."

,S literou zákona ať jdou do háje! Myslím to upřímně. Proto

jsme urození šlechtici. Důvěra musí být."

"Excelence, pojďme na koňak."

Jiný hlouček chodil v patách za šlechticem, který něco hlasitě

vykřikoval, byl to jeden z těch tří, které opili.

Já jsem Marii Semjonovně vždycky radil, aby to propachto-

vala, protože jinak nic nevyzíská," příjemným hlasem říkal statkář s šedi-

vým knírem a v uniformě plukovníka starého generálního štábu. Byl to

statkář, s kterým se Levin setkal tenkrát u Svijažského. Levin ho ihned po-

znal. Statkář se také na Levina podíval, a pozdravili se.

"Moc mě těší. Jakpak ne! Moc dobře se pamatuju. Loni u mar-

šálka Nikolaje Ivanoviče."

"Co dělá hospodářství?" ptal se Levin.

"Inu, je to pořád stejné, prodělávám," odpověděl statkář

s pokorným úsměvem, ale s výrazem klidu a přesvědčení, že tak to musí

být, a stoupl si k Levinovi. "Ale kde se tu u nás v gubernii berete?" zeptal se. "Přijel jste se zúčastnit našeho coup ďétať?" s jistotou, ale se špatnou výslovností užil francouzského výrazu. "Sjelo se celé Rusko. I komoří jsou

tu a divže ne ministři." Ukázal na reprezentační zjev Oblonského v bílých

kalhotách a v uniformě komořího, který se procházel s generálem.

"Musím se vám přiznat, že dost dobře nemohu pochopit vý-

znam šlechtických voleb," řekl Levin.

Statkář se na něho podíval.

"Ale co byste vlastně chtěl chápat? Žádný význam to nemá. In-

1 Státního převratu, ifranc.)

14-883

209

stituce, která je v úpadku a drží se pouhou setrvačností. Jen se podívejte na

stejnokroje, i ty vám prozradí, že je to shromáždění smírčích soudců, stá-

lých členů a tak dále, ale ne šlechticů."

"Proč sem tedy jezdíte?" otázal se Levin.

"Především ze zvyku. A pak, člověk musí udržovat styky. Jaká-

si morální povinnost. A potom tu mám popravdě řečeno i zájem osobní. Zeť

by chtěl kandidovat na stálého člena. Není zvlášť bohatý a musím mu za-

tlačit. A proč sem jezdí tohle panstvo?" Ukázal na jízlivého pána, který

předtím mluvil u gubernského stolu.

"To je nová šlechtická generace."

"Nová snad. Ale ne šlechtická. Jsou to pozemkoví vlastníci,

kdežto my jsme statkáři. Jako šlechtici si sami kopou hrob."

"Vždyť ale říkáte, že je to přežilá instituce."

"Přežilá sice je, ale přece by neškodilo víc úcty. Vezměte si tře-

ba Snětkova... Ať už jsme dobří nebo ne, ale rostli jsme tisíc let. Dejme to-

mu, že byste měl před domem založit zahrádku. Musíte upravit pozemek,

a na tom vám roste stoletý strom... Je sice křivý a starý, ale přece ho stařeši-

nu neporazíte kvůli květinovým záhonkům, ale rozvrhnete si záhonky tak,

abyste z toho stromu něco měl. Takový strom nevypěstujeme za rok," řekl

obezřetně, a už zavedl řeč jinam. "No, a co vaše hospodářství?"

"Není to valné. Takových pět procent."

"Dobře, ale nepočítáte sebe. A co vy sám? Přece taky pracuje-

te? Povím vám, jak to vypadá se mnou. Pokud jsem nehospodařil, pobíral

jsem ve službě tři tisíce. Teď pracuju víc než ve službě a zrovna jako vy mám

nejvýš pět procent zisku, když pánbůh dá. A vlastní práce zadarmo."

"Tak proč děláte, když máte jen škodu?"

"Inu, dělám! Prosím vás, zvyk je zvyk a člověk ví, že to jinak

nejde. Ještě něco vám řeknu," rozpovídal se statkář a opřel se o okno, "syn vůbec nemá chuť hospodařit. Asi z něho bude učenec. Takže nebude mít

kdo pokračovat. A člověk přece dělá dál. Letos jsem například vysázel za-

hradu."

"Ano, ano," řekl Levin, "máte úplnou pravdu. Vždycky si

uvědomuju, že vlastně z hospodářství nic nemám, a přece dělám... Člověk

cítí jakousi povinnost k půdě."

"Něco vám řeknu," pokračoval statkář. "Byl u mne soused ob-

chodník. Obešli jsme hospodářství i zahradu, a on mi povídá: Ba ne, Ste-

pané Vasiljiči, všecko máte v pořádku, ale zahrady si nehledíte. A já šijí

přitom hledím. Být vámi, dal bych porazit tyhle lípy. Ovšem, když mají

mízu. Vždyť je jich tisíc, a z každé by byly dva pěkné svazky lýčí. Dneska

má lýčí cenu a ještě by se nařezalo lipových polínek."

"A za peníze by nakoupil dobytka nebo by skoupil za babku

210

pozemky a propachtoval je sedlákům," s úsměvem dopověděl Levin, neboť

se už asi ěastěji setkal s takovými kalkulacemi. ,A nakonec si nashromáždí

jmění. Ale vy a já - jen abychom si s pomocí boží udrželi, co máme, a za-

nechali to dětem."

"Vy jste se oženil, jak jsem slyšel?" pravil statkář.

"Ano," s radostnou pýchou odpověděl Levin. "Ano, vypadá to

dost divně," pokračoval. "Pracujeme a nemyslíme na výdělek, jako by-

chom byli určeni za strážce nějakého ohně, docela jako starověké vestálky."

Statkář se usmál do bílých vousů.

"Taky se mezi námi najdou takoví, jako třeba náš přítel Niko-

laj Ivanovič nebo hrabě Vronskij, co se tu teď usídlil - ti by chtěli mít ze-

mědělský průmysl. Ale doposud to k ničemu nevede, ledaže promarní kapi-

tál."

"Ale proč to vlastně neděláme jako obchodníci? Proč nekácíme

zahrady a neprodáváme lýčí?" vrátil se Levin k myšlence, která ho překva-

pila.

"Inu, jak jste říkal, jsme strážci ohně. A tamto není věc pro

šlechtice. A svou šlechtickou věc neděláme tady na volbách, ale tam, ve

svém zákoutí. Také máme určitý stavovský instinkt, co se má a co ne. Koli-

krát se tak dívám na sedláky: když je to pořádný sedlák, hledí si propachto-

vat půdy co může nejvíc. A i když je půda nevím jak špatná, stejně ji obdě-

lává. Taky nepočítá a jenom škoduje."

"A my zrovna tak," řekl Levin. "Moc a moc mě těšilo," dodal,

když spatřil, že se k němu blíží Svijažskij.

"Vidíte, potkali jsme se tu prvně od té doby, co jsme byli

u vás," řekl statkář, "a zarxvyídali jsme se."

"Copak, zahubovali jste si na nové pořádky?" s úsměvem pro-

hodil Svijažskij.

"To víte."

"Člověk si musí občas ulevit."

XXX

Svijažskij vzal Levina pod paží a šel s ním ke svým přátelům.

Teď už nebylo možné vyhnout se Vronskému. Stál s Oblonským

a Koznyšovem a díval se přímo na přicházejícího Levina.

"Těší mě. Měl jsem tuším potěšení setkat se s vámi... u kněžny

Sčerbacké," řekl, když podával Levinovi ruku.

211

"Ano, na naše setkání se dobře p, aatuju," řekl Levin. Zbru-

nátněl, ihned se otočil a dal se do řeči s bratrem.

Vronskij se jen nepatrně usmál, hovořil dál se Svijažským

a patrně neměl žádný zájem navazovat s Levinem nějaký rozhovor. Ale Le-

vin se za řeči s bratrem neustále po Vronskému ohlížel a přemýšlel, co by

mu řekl, aby napravil svou nezdvořilost.

"Co teď přijde?" zeptal se Levin, ohlížeje se po Svijažském

a Vronském. . J

Jde o Snětkova. Musí se vzdát kandidatury, anebo ji při-

jmout," odpověděl Svijažskij.

"A přijal ji nebo ne?"

"V tom je ten háček, že ani to, ani ono," ozval se Vronskij.

,A když odmítne, kdo bude potom kandidovat?" zeptal se Le-

vin a díval se na Vronského.

"Kdo chce," pravil Svijažskij.

"Vy budete?" otázal se Levin.

Já rozhodně ne," řekl Svijažskij rozpačitě a vrhl ustrašený po-

hled na jízlivého pána, který stál vedle Koznyšova.

"A kdo tedy? Něvědovskij?" řekl Levin už celý popletený.

Ale to bylo ještě horší. Něvědovskij a Svijažskij byli oba kandi-

dáty.

Já v žádném případě," ozval se jízlivý pán.

Byl to sám Něvědovskij. Svijažskij s ním seznámil Levina.

"Taky už tě to chytilo?" pravil Oblonskij a mrkl na Vronské-

ho. Je to jako dostihy. Můžeš sázet."

Jistě, člověka to chytí," řekl Vronskij. ,A když se do toho jed-

nou dá, chce věc dokončit. Musí bojovat!" Vronskij se zachmuřil a sevřel

silné čelisti.

"Ale ten Svijažskij se vyzná! Všecko je mu tak jasné."

"O ano," řekl Vronskij roztržitě.

Nastalo mlčení, za něhož Vronskij - protože někam se dívat

musel - pohlédl na Levina, na jeho nohy, stejnokroj, pak se mu podíval

do obličeje, a když viděl zasmušilý zrak, který se na něho upíral, řekl, aby

vůbec něco řekl:

"A jak to, že trvale žijete na venkově a přitom nejste smírčím

soudcem? Nemáte stejnokroj smírčího soudce."

"Proto, že smírčí soud pokládám za hloupou instituci," odpo-

věděl Levin nevrle, ačkoli celou dobu čekal, kdy bude mít příležitost rozho-

vořit se s Vronským, aby mohl napravit svou nezdvořilost.

"To bych netvrdil, naopak," s klidným údivem řekl Vronskij.

Jsou to hračičky," přerušil ho Levin. "Smírčí soudce nepotře-

212

bujeme. Celých osm let jsem neměl ani jeden případ. A pokud jsem nějaký

měl, vždycky to obrátili naruby. Smírčí soudce je čtyřicet verst od nás.

Kvůli věci, v které jde o dva ruble, musím posílat právního zástupce, který

mě přijde na patnáct rublů."

A Levin vyprávěl, jak chalupník ukradl mlynáři mouku,

a když se mlynář ozval, žaloval ho chalupník pro urážku na cti. Nebylo to

vůbec k věci, znělo to hloupě a Levin to sám cítil, když to všecko vykládal.

,Ó, to je samorost!" prohlásil Oblonskij se svým nejcukrověj-

ším úsměvem. "Ale už pojďte, zdá se, že se hlasuje..."

- A rozešli se.

"Nechápu," řekl Koznyšov, jemuž neušlo, jakého přehmatu se

bratr dopustil, "nechápu, jak někdo může tak absolutně postrádat jakýkoli

politický takt. Tohle nám Rusům chybí. Gubernský maršálek je náš odpůr-

213

ce, a ty se s ním přítelíčkuješ a prosíš ho, aby kandidoval. A hrabě Vron-

skij... Nebudu s ním pěstovat nějaké přátelské styky. Zval mě na oběd, a já

k němu nepojedu. Ale je to náš člověk, tak proč si z něho dělat nepřítele?

A potom, ptáš se Něvědovského, jestli bude kandidovat. To se nedělá."

"Už se v ničem nevyznám! A stejně to jsou samé hlouposti,"

odpověděl Levin mrzutě.

"Ovšem, říkáš, že to jsou samé hlouposti, ale jak o ně zavadíš,

všecko popleteš."

Levin se odmlčel a vstoupili společně do velkého sálu.

Gubernský maršálek sice tušil nastraženou past a ani nebyl

navrhován všemi, ale přece se odhodlal kandidovat. V sále všecko ztichlo

a tajemník hromovým hlasem oznámil, že na hodnost gubernského maršál-

ka kandiduje gardový rytmistr Michail Stěpanovič Snětkov.

"Polož ji napravo," pošeptal Oblonskij Levinovi, který společ-

ně s bratrem přistoupil hned za maršálkem ke stolu. Ale Levin už zapom-

něl, co mu přátelé vykládali o svém plánu, a bál se, že se Oblonskij zmýlil,

když řekl napravo. Levin přistoupil k urně, držel kuličku v pravé ruce, ale

pak siji v domnění, že se mýlí, přendal už před urnou do levé ruky a patrně

ji potom vložil nalevo. Znalec stojící vedle urny, který z pouhého pohybu

lokte dovedl uhádnout, kam kdo kuličku klade, se nespokojeně zamračil.

Neměl na čem pocvičit svůj bystrozrak.

Všechno zmlklo a bylo slyšet, jak sečítají kuličky. Potom zazněl

do ticha hlas, který oznámil počet hlasů pro a proti.

Maršálek byl zvolen značnou většinou hlasů. Všechno zahuče-

lo a horempádem se řítilo ke dveřím. Vstoupil Snětkov a šlechtici se k němu

hrnuli s gratulacemi.

"Tak už je po všem?" ptal se Levin Koznyšova.

"Teprve to začíná," s úsměvem za Koznyšova odpověděl Svi-

jažskij. "Protikandidát může získat víc hlasů."

Na to Levin zase úplně zapomněl. Vzpomněl si až teď, že jde

o nějakou finesu, ale nebavilo ho rozpomínat se, v čem vlastně záleží. Pro-

padl trudnomyslnosti a rád by z toho davu unikl.

Protože si ho nikdo nevšímal a nikdo ho ani nepotřeboval, od-

kradl se do malého sálu, kde bylo občerstvení, a pocítil velkou úlevu, když

opět spatřil číšníky. Stařičký číšník se ho zeptal, zda si přeje něco k jídlu,

a Levin přisvědčil. Dal si kotletu s fazolkami, porozprávěl s číšníkem o jeho

dřívějších pánech, a poněvadž už se mu nechtělo do sálu, kde se mu nelíbi-

lo, šel se projít na galerii.

Galerie byla plná dam ve svátečním, které se nahýbaly přes

zábradlí a dávaly bedlivý pozor, aby jim neuklouzlo ani slovo z toho, co se

mluvilo dole. Kolem dam seděli a stáli elegantní advokáti, profesoři gym-

214

názia s brýlemi a důstojníci. Všude se mluvilo o volbách a o tom, jak je

maršálek vyčerpán a jak pěkná byla debata. V jedné skupince slyšel Levin

chválit svého bratra. Jakási dáma říkala advokátovi:

Jsem tak ráda, že jsem slyšela Koznyšova! To stojí za to, zů-

stat chvíli bez jídla. Báječné! A jak je mu "krásně rozumět! To u vás u soudu

nikdo neumí takhle mluvit. Jenom Majdl, a ještě to zdaleka není takový

řečník."

Levin si vyhledal volné místo u zábradlí, opřel se a díval se

a poslouchal.

Všichni šlechtici seděli za přepážkami, rozděleni podle okresů.

Uprostřed sálu stál muž ve stejnokroji a vysokým, zvučným hlasem ozna-

moval: "Na hodnost gubernského maršálka šlechty kandiduje štábní ryt-

mistr Jevgenij Ivanovič Opuchtin!"

Nastalo mrtvé ticho, až se ozval slabý stařecký hlas:

"Vzdal se!"

"Kandiduje dvorní rada Petr Petrovič Bol," opět spustil hlas.

"Vzdal se!" zazněl mladistvý pisklavý hlas.

Znova začínalo totéž, a znova "vzdal se". Tak to trvalo asi ho-

dinu. Levin opřen o zábradlí se díval a poslouchal. Zpočátku se divil a sna-

žil se pochopit, co to znamená, když potom nabyl jistoty, že to zanic nepo-

chopí, začal se nudit. Pak si vzpomněl na všecko to rozčilení a zlobu, jež vi-

děl na všech přítomných, a bylo mu smutno. Rozhodl se, že odejde, a zamí-

řil dolů. Když procházel předsíní galerie, potkal unylého gymnazistu

s opuchlýma očima, který tu chodil sem a tam. Na schodech potkal dvojici.

Byla to dáma, rychle cupitající na vysokých podpatcích, a svižný náměstek

státního zástupce.

"Říkal jsem vám, že nic nezmeškáte," pravil náměstek ve chví-

li, když Levin ustoupil dámě z cesty.

Levin už byl na schodišti vedoucím k východu a vytahoval

z kapsy u vesty lístek od šatny, když ho dopadl tajemník. "Račte do

sálu, Konstantine Dmitriči, hlasuje se."

Hlasovalo se o Něvědovském, který tak rozhodně odmítal kan-

didaturu.

Levin přistoupil ke dveřím sálu. Byly zamčeny. Tajemník za-

klepal, dveře se otevřely a kolem Levina proklouzli ven dva statkáři, celí

zčervenalí.

"Už to není k vydržení," řekl jeden z nich.

Za statkářem se vynořil obličej gubernského maršálka. Vypadal

hrozně ve své únavě a strachu.

"Říkal jsem ti, že nemáš nikoho pouštět ven!" okřikl sluhu.

Já jsem pouštěl pány dovnitř, Vaše Excelence!"

215

"Bože, bože!" Gubernský maršálek těžce vzdychl a se svěšenou

hlavou se unaveně šoural ve svých bílých kalhotách středem sálu k velkému

stolu.

Něvědovskij získal víc hlasů, jak se také očekávalo, a stal se gu-

bernským maršálkem. Mnoha lidem bylo veselo, mnozí byli spokojení

a šťastní, bylo mnoho nadšených i mnoho nespokojených a nešťastných.

Gubernský maršálek byl zoufalý a nedovedl to skrýt. Když Něvědovskij vy-

cházel ze sálu, obklopil ho celý zástup a u vytržení ho následoval, stejně ja-

ko následoval první den gubernátora, když zahájil volby, a stejně jako ná-

sledoval Snětkova, když byl zvolen.

XXXI

Nově zvolený gubernský maršálek a četní příslušníci vítězné

strany obědvali toho dne u Vronského.

Vronskij přijel k volbám jednak proto, že se na venkově nudil

a musel vůči Anně uplatnit své právo na svobodu, jednak aby podporou při

volbách oplatil Svijažskému všechny služby, které mu prokázal při volbách

do samosprávy, a především proto, aby přesně dostál povinnostem plynou-

cím z úlohy šlechtice a statkáře, kterou si zvolil. Ale nenadal se, že ho volby

tolik zaujmou a strhnou a že si bude v té věci tak dobře vést. Byl zde

v šlechtickém kruhu docela novým člověkem, ale patrně měl úspěch a ne-

mýlil se, když se domníval, že už si mezi šlechtou získal vliv. Tomuto vlivu

napomáhalo: jeho bohatství a urozenost, nádherný byt ve městě, který mu

přenechal starý známý Sírkov, jenž se zabýval peněžními obchody a založil

v Kasinu vzkvétající banku, výtečný vlastní kuchař, kterého si Vronskij při-

vezl ze vsi, přátelství s gubernátorem, který byl jeho spolužákem, ke všemu

spolužákem, nad nímž Vronskij držel ochrannou ruku, ale především to

bylo jeho prosté chování, ke všem bez výjimky stejné, jež záhy přimělo vět-

šinu šlechticů, aby změnili svůj úsudek o jeho domnělé pýše. Sám cítil, že

kromě toho potrhlého pána, manžela Kitty Ščerbacké, který mu zničeho-

nic v bezuzdném vzteku napovídal spoustu nesmyslů, získal stoupence

v každém šlechtici, s kterým se seznámil. Viděl jasně - a také ostatní to

uznávali - že hojnou měrou přispěl k úspěchu Něvědovského. A když teď

u tabule oslavoval zvolení Něvědovského, měl příjemný pocit triumfu, že

jeho vyvolenec zvítězil. Volby samy ho tak navnadily, že už pomýšlel na

vlastní kandidaturu, bude-li do příštího tříletého období ženatý - asi tak,

jako když mu žokej vyhrál cenu a on dostal chuť jet dostih sám.

216

Ale nyní se oslavovalo vítězství žokeje. Vronskij seděl v čele ta-

bule, po jeho pravici mladý gubernátor, generál carské svity. Pro všecky to

byl pán gubernie, jenž slavnostně zahajoval volby, proslovil řeč a v mnoha

lidech budil úctu i podlízavost, jak Vronskij viděl. Ale pro Vronského to

byl Kaťka Maslov (tak mu přezdívali ve vojenské gardové škole), který

před ním upadal do rozpaků a kterému se Vronskij snažil dodat odvahy.

Po pravici seděl Něvědovskij se svou mladistvou, neochvějnou a jízlivou

tváří. Vronskij se k němu choval prostě a uctivě.

Svijažskij nesl svůj nezdar vesele. Ani to pro něho nebyl nezdar,

jak sám prohlásil, když se obrátil s přípitkem k Něvědovskému, vždyť by se

sotva našel lepší představitel nového směru, jímž se má šlechta brát. A pro-

to každý, kdo má čest v těle - jak řekl - přeje dnešnímu úspěchu a sla-

ví jej-

Oblonskij byl také rád, že vesele strávil čas a že jsou všichni

spokojeni. U znamenitého oběda se přetřásaly epizody z voleb. Svijažskij

humorně předvedl maršálkův plačtivý projev a obrácen k Něvědovskému

podotkl, že si Jeho Excelence musí zvolit jiný, složitější způsob revize po-

kladny, než jsou slzy. Jiný šprýmař vyprávěl, jak byli objednáni lokajové

v punčochách pro ples u gubernského maršálka a jak je teď budou muset po-

slat zpátky, jestliže nový gubernský maršálek neuspořádá ples s lokaji

v punčochách.

Kdykoli se při obědě někdo obracel k Něvědovskému, bylo sly-

šet samé "náš gubernský maršálek" a "Vaše Excelence".

Říkali to se stejným požitkem, s jakým lidé oslovují mladou pa-

ní "madame" a příjmením mužovým. Něvědovskij se tvářil, že je k titulu

lhostejný, ba dokonce jej přezírá, ale byl zřejmě šťasten a musel se držet na

uzdě, ahy nedal najevo nadšení, které by se nehodilo do nového, liberální-

ho ovzduší.

Při obědě bylo odesláno několik telegramů lidem, kteří se zají-

mali o průběh voleb. Rozveselený Stěpan Arkadjič poslal Darje Alexandrov-

ně telegram tohoto znění: "Něvědovskij zvolen většinou dvanácti hlasů.

Vyřiď dál." Nadiktoval jej hlasitě a přitom poznamenal: "Ať mají radost."

A Darja Alexandrovna, když dostala depeši, jenom si povzdychla nad utra-

ceným rublem a pochopila, že to bylo na konci oběda. Věděla, že je to Sti-

vův koníček, ke konci oběda "faire jouer le tělégraphe1".

Všecko, včetně znamenitého oběda a vín nikoli od ruských ob-

chodníků, nýbrž v originálních lahvích přímo z ciziny, bylo velice ušlechti-

Rozehrávat telegraf, (franc.)

217

lé, prosté a veselé. Do kroužku hostí v poctu asi dvaceti osob vybral

Svijažskij muže stejného smýšlení, liberální, nové činitele, přitom lidi stejně

vtipné, jako slušné. Pronášely se přípitky, rovněž zpola žertovné, pilo se

na nového gubernského maršálka i na gubernátora, na ředitele banky

i na "našeho milého hostitele".

Vronskij byl spokojen. Nenadal se, že ve venkovském městě na-

lezne tak milé prostředí.

Ke konci oběda to bylo ještě veselejší. Gubernátor zval Vron-

ského na koncert ve prospěch bratrstva, který pořádala jeho žena, jež by se

s ním ráda seznámila.

,Bude tam ples a uvidíš naši přední krásku. Opravdu něco

úžasného."

"Not in my line ," odpověděl Vronskij svým oblíbeným

úslovím, ale přitom se usmál a slíbil, že přijede.

Když se mělo vstávat od stolu a všichni si zapálili, přišel

k Vronskému jeho komorník s dopisem na podnose.

"Z Vozdviženského zvláštním poslem," hlásil a významně se

přitom tvářil.

"To je zvláštní, jak je podobný náměstkovi státního zástupce

Sventickému," řekl jeden z hostí francouzsky a ukázal na komorníka, za-

tímco Vronskij zachmuřeně četl dopis.

Psala mu Anna. Ještě než si dopis přečetl, už věděl, co v něm

bude. Jelikož předpokládal, že volby skončí za pět dní, slíbil, že se v pátek

vrátí. Dnes byla sobota a Vronskij věděl, že psaní obsahuje výčitky, proč se

nevrátil včas. Dopis, který poslal včera, patrně ještě nedošel.

Obsah dopisu byl přesně takový, jak očekával, ale forma ho za-

razila a zvlášť nepříjemně ho překvapila. "Annie je velmi nemocná, lékař

říká, že by to mohl být zápal. Sama tu ztrácím hlavu. Princezna Varvara

mi nepomůže, spíš překáží. Cekala jsem Tě předevčírem i včera, a teď za Te-

bou posílám, abych věděla, kde jsi a co je s Tebou. Chtěla jsem nejdřív jet

sama, ale pak jsem si to rozmyslila, protože vím, že by Ti to bylo nepříjem-

né. Pošli mi nějakou odpověď, abych věděla, co mám dělat."

Dítě jí stůně, a ona chtěla jet sama. Dcera stůně, a takový ne-

přátelský tón.

Protiklad mezi nevinným veselím voleb a tou ponurou tíživou

láskou, ke které se musel vrátit, Vronského až ohromil. Ale nezbylo nezjet,

a tak se nejbližším nočním vlakem vrátil domů.

Na to si nepotrpím, {angl.)

218

XXXII

Než Vronskij odjel k volbám, uvážila Anna, že scény, které se

mezi nimi opakovaly při každém jeho odjezdu, by v něm spíš mohly vzbu-

dit jen chlad, než aby ho připoutaly, proto si řekla, že se všemožně ovládne,

aby snášela rozloučení klidně. Avšak chladný, strohý pohled, s jakým jí přišel

oznámit svůj odjezd, ji urazil, a Vronskij ještě ani neodjel, a její klid už byl

tentam.

Když pak o samotě sama přemýšlela o tom pohledu, který

vyjadřoval právo na svobodu, dospěla k stejnému závěru jako vždy -

k vědomí vlastního pokoření. On má právo odjet, kdykoli a kamkoli chce.

Nejen odjet, ale i opustit ji. Má všechna práva, ona nemá žádná. Ale proto-

že to ví, neměl to dělat. Ale co udělal? Podíval se na ni a tvářil se při tom

chladně a přísně. Dá se to ovšem těžko určit, těžko postihnout, jenže nic ta-

kového se dříve nedělo, a ten pohled znamená mnoho. Ten pohled nasvěd-

čuje, že nastává ochlazení.

A třebaže se ujistila, že nastává ochlazení, přece nemohla nic

dělat, nemohla nijak změnit svůj vztah k němu. Mohla si ho udržet jen

a jen láskou a půvabem, stejně jako dříve. A stejně jako dříve, mohla horli-

vou činností ve dne a morfiem v noci přehlušovat děsivé myšlenky, co se

stane, jestliže ji přestane mít rád. Byl tu ovšem ještě jeden prostředek: ne-

snažit se ho udržet (k tomu si nepřála nic jiného, než jeho lásku), ale sblížit

se s ním, nabýt takového postavení, aby ji neopouštěl. Tímto prostředkem

byl rozvod a sňatek. A začala si to přát a rozhodla se, že ihned svolí, jakmile

se jí o tom Vronskij nebo Stiva zmíní.

V takových úvahách strávila bez něho pět dní, celou tu dobu,

co měl -biýt pryč.

Procházky, besedy s princeznou Varvarou, návštěvy nemocni-

ce a především čtení, čtení jedné knihy za druhou, to vsejí vyplňovalo čas.

Ale když,se šestý den kočí vrátil bez něho, cítila, že už nemá sil, aby nějak

zapudila myšlenky na něho a na to, co tam dělá. V téže době sejí rozstona-

la dcerka. Anna ji ošetřovala, ale ani to ji nerozptýlilo, tím spíš že onemoc-

nění nebylo nebezpečné. Při nejlepší vůli nedokázala mít holčičku ráda,

a předstírat lásku nedovedla. Když toho dne navečer osaměla, dostala o ně-

ho takový strach, že už se málem rozhodla jet do města, ale nakonec všecko

důkladně uvážila, napsala onen rozporný dopis, který byl Vronskému doru-

čen, ani jej po sobě nečetla a odeslala jej po zvláštním poslu. Nazítří ráno

dostala od něho dopis a trpce litovala, že mu takto psala. S hrůzou čekala,

že se bude opakovat přísný pohled, jakým si ji změřil, když odjížděl, zvlášť

když se doví, že holčička nebyla nebezpečně nemocná. Ale přece byla ráda,

219

že mu psala. Anna si teď už přiznávala, že je mu na obtíž, že Vronskij s lítostí

opouští svou svobodu, když se má vracet k ní, ale přesto se těšila, až přijede.

Aťsi je mu na obtíž, jen když ho bude mít tady u sebe. aby ho měla na očích

a věděla o každém jeho hnutí.

Seděla pod lampou v salóně, četla novou knihu od Taina, po-

slouchala, jak venku hučí vítr, a každým okamžikem čekala příjezd kočáru.

Několikrát sejí zdálo, že slyší rachot kol, avšak mýlila se. Konečně se ozval

nejen rachot kol, ale i volání kočího a temné dunění u krytého vchodu.

I princezna Varvara, která si vykládala pasiáns, to potvrdila, a Anna

s prudkým uzarděním vstala, ale místo aby šla dolů, jak to předtím udělala

dvakrát, zůstala stát. Najednou se zastyděla za svůj klam, ale především se

bála, jak ji Vronskij uvítá. Pocit urážky už vyprchal, jenom se obávala, aby

jí nedal najevo nelibost. Uvědomila si, že dcera je už druhý den úplně zdra-

vá. Skoro na ni měla zlost, že se jako naschvál zotavila v době, kdy bylo

odesláno psaní. Potom si uvědomila, že on je zde, v celé své živé podobě, se

svýma rukama a očima. Uslyšela jeho hlas. A už nemyslela na nic a radost-

ně se mu rozběhla naproti.

Jakpak je Annie?" nesměle se ozval zdola a díval se na

Annu, která běžela k němu.

Seděl na židli a sluha mu zouval teplou vysokou botu.

Je to dobré, už je jí líp."

,A co ty?" řekl a oprášil si šaty.

i

Vzala ho oběma rukama za ruku, přitáhla si ji k pasu a oka

z něho nespustila.

,To jsem rád," řekl a chladně siji prohlížel, díval se chladně

na její účes, na její šaty, které (to věděl) si vzala kvůli němu.

Všecko se mu líbilo, jenže se mu to líbilo už tolikrát! A ve tváři

mu ustrnul strohý kamenný výraz, kterého se tolik bála.

,No, jsem moc rád. A ty jsi zdravá?" řekl, když si otřel šátkem

mokré vousy a políbil jí ruku.

Je mi všecko jedno, myslila si, jen když je tady, a když je tady,

nemůže, nesmí mě nemilovat.

Večer uplynul šťastně a vesele ve společnosti princezny Varva-

ry, která Vronskému žalovala, že Anna za jeho nepřítomnosti užívala mor-

fium.

"Co mám dělat? Nemohla jsem spát... Myšlenky mi nedaly.

Když je doma, nikdy to neberu. Skoro nikdy."

Vronskij vyprávěl o volbách a Anna ho otázkami přivedla k to-

mu, co ho těšilo - aby pověděl o svých úspěších. Vyprávěla mu vše, co ho

zajímalo doma. A všecky její zprávy byly nanejvýš radostné.

Ale když pozdě večer zůstali sami a Anna viděla, že ho opět

zcela ovládla, zatoužila smazat skličující dojem z pohledu, kterým se na ni

podíval za její dopis. Řekla:

"Ale přiznej se, žes měl zlost, když jsi dostal moje psaní, a nevě-

řil jsi mi?"

Sotva to řekla, poznala, že přes všecku milostnou naládují tuto

věc neodpustil.

"Ano," pravil. "Ten dopis byl takový divný. Jednou, že Annie

stůně, pak zas - že jsi sama chtěla přijet."

"To bylo všecko pravda."

"Však o tom nepochybuji."

"Ba ne, pochybuješ. Jsi nespokojen, vidím to na tobě."

"Vůbec ne. Jenom jsem nespokojen, to je pravda, že jaksi ne-

chceš připustit, že existují povinnosti..."

"Povinnost jet na koncert..."

"Ale nebudeme o tom mluvit," řekl.

1 ,A proč ne?"

"Chci jenom říci, že se mohou vyskytnout neodkladné záleži-

tosti. Teď například budu muset do Moskvy, kvůli domu... Ach Anno, proč

se pořád takhle rozčiluješ? Copak nevíš, že bez tebe nemohu žít?"

"A když je tomu tak," řekla Anna hlasem náhle změněným,

"pak je ti tenhle život na obtíž ... Ano, přijedeš na den a zase odjedeš, jako

to dělají..."

221

"Anno, to je kruté. Dal bych celý svůj život..."

Ale neposlouchala ho.

Jestli pojedeš do Moskvy, pojedu taky. Tady nezůstanu. Buď se

musíme rozejít, anebo žít spolu."

"Vždyť víš, že je to moje jediné přání. Ale k tomu..."

Je nutný rozvod? Napíšu mu. Vidím, že takhle nemohu žít...

Ale pojedu s tebou do Moskvy."

Jako bys mi vyhrožovala. Vždyť po ničem tak netoužím jako

být pořád s tebou," s úsměvem řekl Vronskij.

Ale v očích se mu zableskl nejen chladný, nýbrž zlý pohled člo-

věka pronásledovaného a rozhořčeného, když říkal ta něžná slova.

Viděla ten pohled a správně uhádla, co znamená.

"Když je to takové, pak je to neštěstí!" pravil ten pohled. Byl to

jen chvilkový dojem, ale nezapomněla na něj už nikdy.

Anna napsala muži dopis, v kterém ho prosila o souhlas k roz-

vodu, koncem listopadu se rozloučila s princeznou Varvarou, která měla jet

do Petrohradu, a společně s Vronským se přestěhovala do Moskvy. Poně-

vadž očekávala každým dnem odpověď od Alexeje Alexandroviče a hned

potom rozvod, ubytovali se tentokrát společně jako manželé.

ČÁST SEDMÁ

I

Levinovi žili už třetí měsíc v Moskvě. Už dávno minula lhůta,

kdy podle nejspolehlivějších výpočtů lidí, rozumějících těm věcem, měla

Kitty rodit. Zatím ještě byla s outěžkem a neobjevily se žádné známky, že

by teď její těžká hodinka byla blíž než před dvěma měsíci. Lékař i porodní

asistentka, Dolly i matka, a především Levin, který nemohl na nastávající

událost pomyslit bez hrůzy, všichni začínali být netrpěliví a neklidní. Jen

Kitty se cítila dokonale klidná a šťastná.

Nyní si jasně uvědomovala, že se v ní probudil nový cit lásky

k budoucímu, pro ni zčásti už přítomnému dítěti, a s rozkoší ten cit v sobě

pěstovala. Dítě už nebylo docela její částí, nýbrž žilo někdy vlastním, nezá-

vislým životem. Často jí to působilo bolest, ale zároveň jí bylo až do smíchu

podivnou novou radostí.

Všichni lidé, které měla ráda, byli u ní a všichni k ní byli tak

hodní, tak ji opatrovali, na všem viděla tolik příjemných stránek, že kdyby

nevěděla a necítila, že to musí brzo skončit, věru by si ani nemohla lepší

a příjemnější život přát. Jen jediná věc rušila kouzlo tohoto života. Její muž

teď byl jiný, než jakého ho milovala a jaký býval na vsi.

Měla ráda jeho klidné, přívětivé a pohostinné způsoby na ven-

kově. Ale ve městě byl ustavičně jaksi neklidný a ve střehu, jako by se obá-

val, aby někdo neublížil jemu a především jí. Tam na vsi měl patrně jistotu,

že je na svém místě, proto nikam nespěchal a vždycky měl něco na práci.

Zde ve městě ustavičně pospíchal, aby snad něco nezmeškal, a přitom neměl

co dělat. A Kitty ho bylo líto. Věděla, že ostatním nijak ubohý nepřipadá.

Naopak, když ho Kitty ve společnosti pozorovala, jako se někdy díváme na

milovaného člověka a snažíme se ho vidět jako někoho cizího, abychom zjis-

tili, jakým dojmem působí na jiné lidi, tu viděla (a dokonce se strachovala

ve své žárlivosti), že na něm není pranic ubohého, naopak, že je velice při-

tažlivý ve své spořádanosti, svou ostýchavou, trochu staromódní zdvořilostí

k dámám, statnou postavou i osobitou, jak se jí zdálo, výraznou tváří.

Avšak neviděla jeho zevnějšek, nýbrž nahlížela do jeho nitra. Viděla, že

223

zde není takový, jaký je doopravdy. Jinak si neuměla jeho stav definovat.

Někdy mu v duchu vyčítala, že neumí žít ve městě, a jindy zas uznávala,

že si tu opravdu těžko může zařídit život tak, aby s ním byl spokojen.

Skutečně, co měl dělat? Karty hrál nerad. Do klubu nejezdil.

Přítelíčkování s veselými muži, jako byl Oblonskij, to už Kitty věděla, co to

znamená... To znamená pít a po pitce někam jet. Nemohla ani pomyslit

bez hrůzy, kam muži v takových případech jezdí. Chodit do společnosti?

Ale věděla, že k tomu je nutné nalézat potěšení ve známosti s mladými dá-

mami, a něco takového si nemohla přát. Aby vysedával doma s ní, s mat-

kou a sestrami? Třebaže ji těšily a bavily ty věčně stejné řeči - tácky po-

vídačky, jak těm rozhovorům mezi sestrami říkal starý kníže - věděla, že

muže to jistě nudí. Co mu tedy zbývalo? Měl pokračovat v práci na své kni-

ze? I o to se pokusil a chodil zpočátku do knihovny, kde si pořizoval výpisky

a sháněl si různé údaje ke své knize, ale jak jí říkal, čím víc nedělal nic, tím

méně mu zbývalo času. A kromě toho si jí stěžoval, že příliš mnoho o své

knize vykládal, a proto se mu všecky myšlenky spletly a ztratily na zajíma-

vosti.

Jedinou dobrou stránkou městského života bylo, že se tady v městě

nikdy nehádali. Zda proto, že v městě jsou jiné podmínky, či snad proto, že

už byli oba opatrnější a rozumnější, ale v Moskvě nedocházelo mezi nimi

k hádkám ze žárlivosti, kterých se tolik báli, když se stěhovali do města.

Přitom se dokonce stala věc pro oba velice závažná, došlo totiž

k setkání Kitty s Vronským.

Stará kněžna Marie Borisovna, Kittina kmotra, která ji

vždycky měla velice ráda, vyslovila přání, aby ji Kitty ještě navštívila.

Kitty už sice ve svém stavu nikam nechoďila, ale teď jela s otcem k ctihodné

staré dámě a setkala se u ní s Vronským.

Kitty si při tom shledání mohla vyčítat leda to, že na oka-

mžik - když v pánovi v civilu poznala rysy, kdysi tak dobře známé -

zatajil se v ní dech, krev se jí nahrnula k srdci a prudká červeň, jak cítila, jí

zaplavila obličej. Ale trvalo to jen okamžik. Otec se dal schválně hlasitě

s Vronským do řeči a ještě ani nedomluvil, když byla Kitty úplně připrave-

na dívat se na Vronského i mluvit s ním, kdyby na to přišlo, docela stejně

jako mluvila s kněžnou Marií Borisovnou, ale především tak, aby všecko po

nejjemnější intonaci a úsměv mohl schválit manžel, jehož neviditelnou

přítomnost v té chvíli nad sebou pociťovala.

Promluvila s ním několik slov, dokonce se klidně usmála jeho

žertu o volbách, které nazval ,naším parlamentem". (Musela se usmát,

aby dokázala, že rozuměla vtipu.) Ale vzápětí se otočila ke kněžně Marii

Borisovně a ani jednou na něho nepohlédla, dokud nevstal a nezačal se po-

roučet, tu se na něho podívala, ale zřejmě jen proto, že je nezdvořilé dívat

se jinam, když nás někdo zdraví.

Byla otci vděčná, že se jí o setkání s Vronským nezmínil. Ale

z toho, s jakou obzvláštní něhou se k ní choval na obvyklé procházce po

návštěvě u kněžny, poznala, že je s ní spokojen. Byla také spokojena sama se

sebou. Ani netušila, že v sobě najde tolik síly a dokáže potlačit kdesi v hlou-

bi duše všechny vzpomínky na někdejší cit k Vronskému a nejen se zdát, ale

doopravdy být k němu naprosto lhostejná a klidná.

Levin zrudl mnohem víc než ona, když mu sdělila, že se

u kněžny Marie Borisovny setkala s Vronským. Bylo jí velice zatěžko pově-

dět mu to, ale ještě těžší bylo líčit setkání podrobněji, neboť sejí nevyptával

a jenom se na ni zamračeně díval.

"Moc mě mrzí, žes tam nebyl," řekla Kitty. "Totiž ne, že jsi

nebyl v pokoji... nechovala bych se před tebou tak přirozeně... Teď se čer-

venám mnohem, mnohem víc," pravila a zrudla, až jí vytryskly slzy. "Ale

že ses nemohl dívat škvírou."

Poctivé oči řekly Levinovi, že je sama se sebou spokojena. Tře-

baže se zardívala, rázem se uklidnil a začal sejí vyptávat, a Kitty si nic jiné-

225

I í 883

\

ho nepřála. Když se dověděl všecko až po tu podrobnost, že se jen v prvním

okamžiku neubránila ruměnci, ale potom se cítila prostě a volně jako

s kterýmkoli náhodným známým, Levin se docela rozveselil a řekl, že z toho

má velkou radost a už se nebude chovat tak hloupě jako při volbách, ale

bude se při nejbližším setkání s Vronským snažit, aby byl co nejpřívětivější.

Je to zoufalé pomyšlení, když existuje někdo, kdo je člověku

takřka nepřítelem, s kterým je zatěžko se stýkat," řekl Levin. "Mám vel-

kou, velkou radost."

II

"Tak zajeď prosím tě k Bolovým," řekla Kitty manželovi, když

se v jedenáct hodin stavil u ní, dříve než odešel z domu. "Vím, že obědváš

v klubu, tatínek tě dal zapsat. A co budeš dělat dopoledne?"

Jedu jenom ke Katavasovovi," odvětil Levin.

"A proč tak brzo?"

"Slíbil mi, že mě seznámí s Metrovém. Rád bych si s ním poho-

vořil o svém spise, je to známý petrohradský vědec," řekl Levin.

"Ovšem, to byl od něho ten článek, který jsi tak chválil? No.

a co potom?"

"Možná, že si pak ještě zajedu k soudu v sestřině věci."

,A na koncert?" ptala se Kitty.

"Ale co bych tam sám chodil!"

"Ne, jen jdi. Dávají tam ty novinky... To tě přece tolik zajíma-

lo. Já bych rozhodně šla."

"No, tak či onak, zajedu před obědem domů," pravil Levin

a podíval se na hodinky.

"Ale vezmi si tmavý oblek, ať můžeš jet rovnou k hraběnce Bo-

lové."

"A je to tak nezbytně nutné?"

"To víš, že ano! Hrabě už u nás byl. No, co ti to udělá? Přijedeš

tam, sedneš si, pohovoříš pět minut o počasí, vstaneš a zase odjedeš."

"Ani bys nevěřila, já jsem tomuhle už tak odvykl, že je mi pří

tom hanba. Jak to vypadá? Přijde cizí člověk, sedne si, sedí pronic zanic.

vyruší hostitele, sobě zkazí náladu a odejde."

Kitty se dala do smíchu.

"Ale přece jsi za svobodna konal zdvořilostní návštěvy?" zepta-

la se.

Jistě, ale vždycky jsem se styděl, a teďjsem tomu tak odvykl, že

226

*

«

bych na mou duši radši dva dny neobědval, než abych šel na tuhle návště-

vu. Je to tak trapné! Vždycky si myslím, že se ti lidé urazí a řeknou: Co tu

chceš, když tu nemáš co dělat."

,I ne, neurazí se. Za to ti ručím," řekla Kitty a se smíchem se

mu podívala do obličeje. Vzala ho za ruku. "Tak se měj hezky... A jeď tam,

prosím tě."

Políbil ženě ruku a už chtěl odejít, ale vtom ho zadržela.

"Kosťo, víš, zbylo mi už jenom padesát rublů."

"Dobře, vyzvednu z banky. Kolik?" řekl s výrazem nelibosti,

který už znala.

"Ne, počkej." Chytila ho za ruku. "Musíme si promluvit, dělá

mi to starosti. Myslím, že nic zbytečného nekupuju, ale peníze zrovna letí.

Děláme to nějak špatně."

"Vůbec ne." Odkašlal si a díval se na ni zamračeně.

To odkašlávání dobře znala. Bylo příznakem velké nespo-

kojenosti, nikoli s ní, ale s vlastní osobou. Byl vskutku nespokojen, ale ne

proto, že se vydalo mnoho peněz, zlobilo ho, že se mu připomíná věc, o kte-

ré.ví, že není docela v pořádku, a proto chce na ni zapomenout.

"Poručil jsem Sokolovovi, aby prodal pšenici a vybral za mlýn

přederr. Peníze určitě budou."

"Ano, ale já se bojím, že vůbec moc..."

"Vůbec ne, vůbec ne," opakoval. "Měj se hezky, miláčku."

"Ne, někdy vážně lituju, že jsem poslechla mamá. Na venku by

nám bylo tak krásně! Ale takhle máte se mnou všichni trápení a přitom

utrácíme..."

"Vůbec ne, vůbec ne. Od té doby, co jsem se oženil, se ještě ani

jednou nestalo, abych říkal, že by něco mělo být jinak, než jak to je..."

"Opravdu?" řekla a dívala se mu do očí.

Řekl to bezmyšlenkovitě, jen aby ji uklidnil. Ale když se na ni

podíval a viděl, že ty pravdivé milé oči se na něho tázavě upřely, opakoval

to už z celého srdce. Úplně ji zanedbávám, pomyslil si. A vzpomněl si na to,

co mělo už tak brzo přijít.

"Už to bude brzo? Cítíš něco?" zašeptal a vzal ji za obě ruce.

"Už jsem na to tolikrát myslila, že teď nic nemyslím a nevím."

"A nemáš strach?"

Pohrdlivě se usmála.

"Ani trošku."

"Tak kdyby něco, budu u Katavasova."

"Ale nic nebude, co tě napadá. Půjdu s papá na procházku na

bulvár. Podíváme se k Dolly. Před obědem tě čekám. Ještě něco! Víš, že

Dolly se octla v úplně nemožné situaci? Dluží kdekomu a peníze nemá.

227

15*

Mluvili jsme včera s mamá a s Arsenijem (tak říkala muži své sestry Lvovo-

vé) a dohodli jsme se, že tebe a jeho pošleme na Stivu. Tohle je úplně

nemožné. S papá o tom nesmíme mluvit... Ale kdybyste vy dva..."

"Ale co vlastně zmůžem?" řekl Levin.

"Přece jenom, až půjdeš k Arsenijovi, promluv s ním,. Řekne ti,

na čem jsme se dohodli."

"No, když u toho bude Arsenij, souhlasím předem. Tak já k ně-

mu zajedu. Ano, a kdybych jel na koncert, pojedu s Natali. Tak se měj hez-

ky." *

U vchodu zastavil Levina Kuzma, starý sluha ještě z mláde-

neckých dob, který jim v městě spravoval domácnost.

"Nechali jsme znova okovat Parádníka (to byl podsední kůň,

kterého si dali přivést ze vsi), ale pořád kulhá," řekl Kuzma. "Co s ním má-

me dělat?"

První dobu v Moskvě se Tevin zajímal o koně přivedené z ves-

nice. Přál si to zařídit co nejlépe a nejlevněji, ale nakonec přišlo vlastní

spřežení dráž než drožka, a drožku si stejně najímali.

"Pošli pro veterináře, třeba to bude otlačenina."

"A co pro Kateřinu Alexandrovnu?" tázal se Kuzma.

Levina už teď nepřekvapovalo jako první dobu pobytu v Mosk-

vě, že k cestě z Vozdviženky na Sivcův Vražek je třeba zapřahat do těžkého

kočáru pár statných koní, jet kočárem sněhovou břečkou čtvrt versty a po-

tom čtyři hodiny stát, a platit za to pět rublů. Dnes už se to rozumělo samo

sebou.

"Ať se do našeho kočáru zapřáhne pár drožkářských koní,"

řekl Levin.

"Prosím."

Když Levin vyřešil dík městským poměrům tak jednoduše

a snadno nesnáz, která by si na venkově vyžádala tolik osobní námah}"

a pozornosti, vyšel před dům, zavolal si drožku, nasedl a ujížděl do Nikit-

ské. Cestou už nemyslil na peníze, ale přemýšlel, jak se seznámí s petro-

hradským vědcem, zabývajícím se sociologií, a bude s ním rozmlouvat o své

knize.

Neproduktivní, a přece nutné výdaje, pro člověka z venkova

nezvyklé, které na něm byly v Moskvě požadovány ze všech stran, ho pře-

kvapovaly jen první dobu. Teď už si na ně zvykl. Dělo se mu v té věci, jak

prý se děje opilcům: první sklenka hrdlo svírá, druhá srdce otevírá, třetí -

ztracena je míra. Když Levin rozměnil první storublovou bankovku, aby

koupil livreje lokajovi a vrátnému, napadlo ho bezděčně, že ty livreje, ne-

užitečné, a přece nezbytně nutné (podle toho, jak se kněžna i Kitty podivi-

ly, když naznačil, že by to snad šlo i bez livrejí) - že ty livreje ho budou

228

stát tolik, jako dva dělníci najatí na celé léto, což je kolem tří set pracovních

dní od velikonoc do ostatků, a každý den se těžce pracuje od rána do pozd-

ního večerá. A ta storublová bankovka ještě svírala hrdlo. Avšak další, roz-

měněná na nákup potravin k obědu pro příbuzné, který přišel na osmadva-

cet rublů, sice v Levinovi vyvolala představu, že osmadvacet rublů se rovná

devíti měřicím ovsa, který lidé v potu tváře sekali, vázali, mlátili, čistili,

přehazovali a přesypávali - ta další stovka šla z kapsy přece jen snadněji.

A bankovky, které měnil dnes, už v něm nevyvolávaly takové úvahy a míra

byla ztracena. Levin už dávno neuvažoval, zda práce vynaložená na získá-

ní peněz odpovídá radosti z věcí za ně koupených. Zásada hospodáře, podle

níž nesmí prodat určitý druh obilí pod určitou cenou, byla rovněž zapome-

nuta. Zito, s kterým tak dlouho čekal, až stoupne cena, bylo nakonec prodá-

no o padesát kopejek na měřici levněji, než za ně nabízeli před měsícem.

Ani správný předpoklad, že při takových výdajích nemůže vydržet celý

rok, aniž se zadluží, ani ten už nic neznamenal. Byl tu jediný požadavek:

mít peníze v bance, neptat se, odkud se berou, a vždycky vědět, zač zítra

koupit maso. A ten požadavek až dosud plnil, vždycky měl v bance peníze.

Ale teď peníze v bance došly a dost dobře nevěděl, kde vezme další. A právě

to na na chvilku rozladilo, když se mu Kitty zmínila o penězích, ale neměl

čas o tom uvažovat. Myslil cestou na Katavasova a na brzké seznámení s

Metrovem.

III

Za svého nynějšího pobytu v Moskvě se Levin opět začal stýkat

s bývalým kolegou ze studií, profesorem Katavasovem, s kterým se od svat-

by neviděl. Na Katavasovovi mu imponoval jeho jasný a prostý světový ná-

zor. Levin se domníval, že Katavasovův jasný světový názor plyne z jeho

jednoduché povahy, kdežto Katavasov soudil, že Levinova názorová nedů-

slednost plyne z nedostatku duševní kázně. Avšak Levinovi se líbila profeso-

rova jednoznačnost, a nadbytek Levinových neukázněných myšlenek se lí-

bil profesorovi. Rádi se scházeli a debatovali.

Levin předčítal Katavasovovi některé pasáže ze svého spisu

a Katavasovovi se líbily. Včera se potkali na veřejné přednášce. Katavasov

Levinovi sdělil, že proslulý Metrov, jehož studie se Levinovi tak líbila, je to-

ho času v Moskvě a má prý velký zájem o všecko, co mu Katavasov říkal

o Levinově práci, že zítra v jedenáct bude Metrov u něho a velice rád by se

s Levinem seznámil.

229

"Vy jste se opravdu polepšil, kam řáde, to rád vidím," uvítal

Levina Katavasov v malém salóně. "Slyším zvonit a říkám si: to není

možné, že by přišel včas... Co říkáte Černohorcům? Rození vo-

jáci."

"A co je?" otázal se Levin.

Katavasov mu stručně sdělil nejnovější zprávu a pak šli do pra-

covny, kde Levina představil menšímu statnému pánovi velice příjemného

zevnějšku. Byl to Metrov. Řeč se chvíli točila kolem politiky a hovořilo se

o tom, jak pohlížejí na poslední události nejvyšší petrohradské kruhy. Met-

rov, čerpající z věrohodného pramene, reprodukoval slova, prý pronesená

při té příležitosti panovníkem a jedním z ministrů. Katavasov měl zaruče-

nou zprávu, že panovník řekl pravý opak. Levin se snažil vybavit si tako-

vou situaci, v které mohl být učiněn ten i onen výrok, a rozhovor na toto té-

ma ustal.

"Tady kolega napsal skoro celou knihu o přirozených podmín-

kách dělníka ve vztahu k půdě," začal Katavasov. "Nejsem odborník, ale

líbilo se mi jako přírodovědci, že nepojímá lidstvo jako něco, co je mimo zá-

kony zoologické, ale naopak vidí závislost člověka na prostředí a z této zá-

vislosti odvozuje zákony vývoje."

"To je velice zajímavé," pravil Metrov.

"Vlastně jsem původně začal psát knihu o zemědělství, ale

když jsem se zabýval hlavním činitelem v zemědělství, totiž dělníkem,"

řekl Levin s uzarděním, "mimoděk jsem došel k netušeným výsled-

kům."

A Levin začal opatrně, jako by zkoumal půdu, vykládat svůj

názor. Věděl, že Metrov napsal studii zaměřenou proti obecně uznávané-

mu politickohospodářskému učení, ale do jaké míry od něho může očeká-

vat souhlas se svými novými názory nevěděl, ani to nemohl z inteligentní-

ho, klidného učencova obličeje odhadnout.

"Ale v čem vlastně vidíte osobité vlastnosti ruského dělníka?"

řekl Metrov. ,V jeho vlastnostech tak říkajíc animálních či v jeho životních

podmínkách?"

Levin viděl, že otázka už vyjadřuje myšlenku, s kterou nesou-

hlasí, ale vykládal dále svůj názor, záležející v tom, že ruský zemědělský

dělník má osobitý poměr k půdě, kterým se naprosto liší od jiných národů.

Na důkaz své teze pospíšil dodat, že podle jeho názoru vyplývá tento postoj

ruského lidu z vědomí, že je povolán osídlit obrovské neobydlené prostory

na východě.

"Ciníme-li závěry o všeobecném poslání lidu, snadno upadne-

me v omyl," přerušil Levina Metrov. "Postavení dělníka bude vždy závislé

na jeho vztahu k půdě a ke kapitálu."

230

A Metrov už Levina nenechal dopovědět jeho myšlenku a za-

čal mu vykládat zvláštnosti svého učení.

V čem záleží zvláštnosti jeho učení, Levin nepochopil, poně-

vadž se ani nenamáhal pochopit. Viděl, že přes svůj článek, v kterém vy-

vracel učení národohospodářů, se Metrov dívá na postavení ruského dělní-

ka stejně jako ostatní, totiž jen z hlediska kapitálu, mzdy a renty. Ačkoli byl

nucen přiznat, že ve východní, největší části Ruska se renta ještě rovná nu-

le, že pro devět desetin osmdesátimiliónového ruského obyvatelstva zname-

ná mzdu toliko vlastní obživa a že kapitál dosud neexistuje jinak, než ve

formě nejprimitivnějšího nářadí - přece pojímal každého dělníka jen

z toho hlediska, třebaže v mnohém nesouhlasil s národohospodáři a měl

vlastní novou teorii mzdy, kterou také Levinovi vyložil.

Levin poslouchal nerad a zpočátku odporoval. Měl sto chutí

Metrová přerušit a vyslovit vlastní názor, který by podle jeho mínění učinil

další výklad zbytečným. Ale když se pak přesvědčil, že na věc pohlížejí na-

tolik odlišně, že si nikdy navzájem neporozumějí, už se ani nehádal a jen

poslouchal. Přestože ho už nijak nezajímalo, co Metrov říká, naslouchal

mu s iistým požitkem. Jeho sebevědomí lichotilo, že muž tak učený mu sdě-

luje své myšlenky tak ochotně, pozorně a s takovou důvěrou v jeho znalosti,

že mnohdy pouhou narážkou poukazuje na celou stránku věci. Považoval

to za projev úcty, jelikož nevěděl, že Metrov to už do omrzení vykládal

svým přátelům a nyní o tomto předměte mluví zvlášť ochotně s každým no-

vým známým, a vůbec mluvil rád s kýmkoli o věci, která ho zajímala, ač

dosud ani jemu samému nebyla jasná.

"Abychom nepřišli pozdě," řekl Katavasov, když se podíval na _

hodinky, jakmile Metrov ukončil svůj výklad.

"Ano, dnes je ve Spolku zasedání na počest padesátiletého ju-

bilea Svintičova," řekl Katavasov na Levinův dotaz. "Chtěli jsme tam

s Petrem Ivanovičem jít. Slíbil jsem, že něco přednesu o jeho pracích v obo-

ru zoologie. Pojeďte s námi, bude to velice zajímavé."

"Ano, už je opravdu nejvyšší čas," pravil Metrov. "Pojeďte s ná-

mi a odtamtud, jestli bude libo, ke mně. "Byl bych velice rád, kdybyste mi

něco přečetl ze svého spisu."

"Ne, pročpak. Není to ještě hotové. Ale na zasedání pojedu vel-

mi rád."

» "Už jste slyšel, kamaráde? Podal kontravotum," ozval se Kata-

vasov z vedlejšího pokoje, kde si oblékal frak.

A na přetřes přišel jistý univerzitní problém.

Univerzitní problém byl tu zimu velice závažnou moskevskou

událostí. Tři starší profesoři nesouhlasili ve sboru s názorem mladých, mla-

231

dí podali kontravotum. Toto kontravotum bylo podle úsudku jedněch lidí

hrozné, dle úsudku druhých bylo projevem zcela prostého a oprávněného

názoru, a profesoři se rozdělili na dva tábory.

Jedni, k nimž náležel Katavasov, viděli na straně odpůrců ha-

nebné udavačství a podvod, druzí uličnictví a neúctu k autoritám. Levin

sice k univerzitě nenáležel, ale za pobytu v Moskvě už o té věci slyšel i mlu-

vit a utvořil si o ní vlastní názor. Účastnil se rozmluvy, která pokračovala

i venku, dokud všichni tři nedošli k budově staré univerzity.

Zasedání už bylo v plném proudu. Katavasov a Metrov usedli

ke stolu pokrytému suknem, kde sedělo šest lidí a jeden z nich cosi předná-

šel, skloněn nízko nad rukopisem. Levin se posadil na jednu z prázdných

židlí stojících kolem stolu a šeptem se zeptal jakéhosi studenta, co to čtou.

Student se na Levina nevlídně podíval a řekl: "Životopis."

Ačkoli se Levin o vědcův životopis valně nezajímal, přece bez-

děčně poslouchal a dověděl se o životě slavného vědce leccos zajímavého

a nového.

Když přednášející skončil, předseda mu poděkoval a potom

přečetl verše, jež mu k tomuto jubileu zaslal básník Ment, a několika slovy

vyjádřil básníkovi dík. Potom přednesl Katavasov silným, pronikavým hla-

sem své poznámky o vědeckých pracích jubilantových.

Když Katavasov domluvil, podíval se Levin na hodinky, zjistil,

že už táhne na druhou, a řekl si, že před koncertem už nebude mít čas pře-

číst Metrovovi svůj spis, a teď už o to ani nestál. Při přednášce myslil i na ne-

dávnou rozmluvu. Bylo mu teďjasné, že Metrovovy myšlenky sice snad mají

svůj význam, že však význam mají i jeho vlastní myšlenky, tyto myšlenky

mohou být ujasněny a k něčemu vést jen tenkrát, když budou pracovat

každý zvlášť na zvoleném úseku, ale ze vzájemného sdělování těchto myšle-

nek nemůže vzejít nic kloudného. Levin se rozhodl, že Metrovovo pozvání

odmítne, a ke konci zasedání šel za ním. Metrov seznámil Levina s předse-

dou, s kterým rozmlouval o nejnovějších politických zprávách. Při tom Met-

rov vyprávěl předsedovi totéž, co vyprávěl Levinovi, a Levin k tomu učinil

stejné poznámky jako dnes dopoledne, jen vyslovil pro větší rozmanitost ješ-

tě nový názor, který ho zrovna napadl. Pak se opět začalo" o univerzitním

problému. Jelikož to Levin už všecko slyšel, pospíšil Metrovovi říci, že vel-

mi lituje, ale nemůže přijmout jeho laskavé pozvání, odporoučel se a jel ke

Lvovo vi.

232

IV

Lvov, choť Kittiny sestry Natali, strávil celý život v hlavních

městech a v cizině, kde také byl vychován a později sloužil jako diplomat.

Loni diplomatických služeb zanechal, nikoli pro nějaké ne-

příjemnosti (jakživ s nikým nepříjemnosti neměl), a přešel na správu car-

ského dvora v Moskvě, aby mohl svým dvěma chlapcům poskytnout co nej-

lepší vychování.

Přestože měli zcela rozdílné zvyky i názory a přestože byl Lvov

starší než Levin, velice se za tu zimu sblížili a nalezli v sobě zalíbení.

Lvov byl doma a Levin k němu vstoupil bez ohlášení.

Lvov v přepásaném domácím kabátě a v semišových pantof-

lích, na nose skřipec s modrými skly, seděl v křesle, četl knihu opřenou

o podstavec a opatrně držel v natažené hezké ruce zpola vykouřený dout-

ník.

Krásný, jemný a dosud mladistvý obličej, jehož ušlechtilost

ještě zvyšovaly kadeřavé, lesklé stříbrné vlasy, se mu rozzářil v úsměvu,

když spatřil Levina.

"Výborně! Už jsem k vám chtěl někoho poslat. Co Kitty? Posaď-

te ae tady, je to pohodlnější..." Vstal a přistrčil Levinovi houpací židli.

,Cetl jste poslední oběžník v Journal de St.-Pétersbourg? Myslím, že je to

znamenité," řekl s poněkud francouzským přízvukem.

Levin pověděl, co slyšel od Katavasova o tom, co se mluví v Pe-

trohradě, a když pohovořili o politice, vyprávěl o seznámení s Metrovém

a o své účasti na zasedání. Lvova to velmi zajímalo.

,To vám závidím, že máte přístup do toho zajímavého vědec-

kého světa," řekl. A sotvaže se rozhovořil, ihned přešel jako obvykle do

francouzštiny, která mu lépe vyhovovala. Já bych ovšem ani neměl čas.

Úřad a děti mi to nedovolí. A pak se nestydím přiznat, že mi chybí vzdělá-

ní."

"To bych netvrdil," řekl Levin s úsměvem a jako vždy dojat je-

ho špatným míněním o vlastní osobě, které zdaleka nebylo pózou. Lvov se

nechtěl zdát ba ani skutečně být skromný, nýbrž myslil to naprosto upřím-

ně.

Jakpak ne! Vidím teď, jaké mám nepatrné vzdělám. Dokonce si

musím mnoho věcí osvěžit v paměti nebo se jim prostě naučit, abych mohl

vychovávat děti. Protože nestačí mít učitele, děti také potřebují dohled, ja-

ko vy potřebujete v hospodářství dělníky i dozorce. Tady zrovna čtu," uká-

zal na Buslajevovu gramatiku, opřenou o podstavec. "Chtějí to po Míšovi

a je to tak těžké... Vysvětlete mi třeba tohle. On tu říká..."

Levin mu chtěl vysvětlit, že to lze pochopit, jenom je nutno se

tomu naučit. Avšak Lvov s ním nesouhlasil.

"Vidíte, vy se tomu smějete!"

"Naopak, ani si neumíte představit, jak se vždycky, když se na

vás dívám, učím tomu, co mě očekává - totiž, jak vychovávat děti."

,No, to se mnoho nenaučíte," řekl Lvov.

"Vím jenom, že jsem neviděl lépe vychované děti, než jsou va-

še, a lepší děti, než jsou vaše, bych si ani nemohl přát."

Lvov se chtěl patrně přemoci, aby neprozradil svou radost, ale

přitom jen zářil.

Jenom aby byly lepší než já. Nic víc si nepřeju. Vy ještě neví-

te," začal, ,co práce je s takovými chlapci, když byli tak zanedbaní poby-

tem v cizině jako ti moji."

"To všecko dohoníte. Jsou to přece tak nadané děti. Hlavní věc

je mravní výchova. A právě to se učím, když vidím vaše děti."

"Říkáte mravní výchova. Žádný si neumí představit, jak je to

těžké! Sotva jste přemohl jednu zápornou vlastnost, už se zas objevují jiné,

a zápas začíná znovu. Nemít oporu v náboženství - vzpomínáte si, jak

jsme o tom mluvili - žádný otec by nedokázal jen vlastními silami, bez

této pomoci vychovávat děti."

Debata, která Levina zajímala jako vždy, byla přerušena

příchodem krásné Natálie Alexandrovny, už oblečené do společnosti.

"Ani jsem nevěděla, že tu jste," pravila a zřejmě nijak nelitova-

234

la, ale byla dokonce ráda, že přerušila debatu, kterou už dávno znala a kte-

rá ji nebavila. ,Co Kitty? Budu dnes u vás obědvat. Víš co, Arseniji," obrá-

tila se k muži, "dáš připravit kočár..."

A manželé se zaěali dohadovat, jak stráví dnešní den. Poně-

vadž muž měl jet z úřední povinnosti komusi naproti a žena na koncert

a na veřejnou schůzi jihovýchodního komitétu, museli vyřešit a promyslit

mnoho věcí. Levin se jakožto člověk patřící do rodiny musel účastnit těchto

plánů. Bylo dohodnuto, že pojede s Natali na koncert a na veřejné zasedá-

ní, odtamtud pošlou kočár do úřadu Arsenijovi a ten přijede pro Natali

a doveze ji ke Kitty, anebo, nebude-li mít své povinnosti odbyty, pošle ko-

čár pryč a s Natali pojede Levin.

"Víš, on mě kazí," pravil Lvov k ženě, "ujišťuje mě, že naše dě-

ti jsou skvělé, kdežto já vím, že mají tolik nepěkných vlastností."

"Arsenij zabíhá do extrému, vždycky to říkám," pravila žena.

"Když budeme usilovat o dokonalost, nemůžeme být nikdy spokojeni.

A papá má pravdu, že když jsme byly vychovávány my, panoval jeden ex-

trém - nás nechávali v podkroví, ale rodiče bydleli v mezaninu. Dnes je

to naopak, rodiče aby se spokojili s komorou, ale děti musí mít mezanin.

Rodiče dnes už nesmějí žít, všecko jen pro děti."

"Co na tom, když je to příjemnější?" řekl Lvov se svým hez-

kým úsměvem a dotkl se její ruky. "Kdo tě nezná, myslil by si, že nejsi

matka, ale macecha."

"Ne, extrém není nikdy pěkný," klidně řekla Natali, když uklá-

dala jeho nůž na papír na určené místo na stole.

"Jen pojďte sem, dokonalé děti," řekl Lvov krásným hošíkům,

kteří vstoupili do pokoje. Uklonili se Levinovi a přistoupili k otci, neboť se

ho asi chtěli na něco zeptat.

Levin by si byl s nimi rád pohovořil, chtěl si poslechnout, co

řeknou otci, ale Natali se s ním dala do řeči a vzápětí přišel Lvovův kolega

Machotin v dvorské uniformě, neboť měli spolu jet kohosi vítat, a už nastal

nekonečný hovor o Hercegovině, o princezně Korzinské, o carské sněmov-

ně a o náhlém úmrtí Apraksinové.

Levin dočista zapomněl, co měl vyřídit. Vzpomněl si, až když

odcházel do předsíně.

"Ach ano, Kitty mi uložila, abych s vámi promluvil o Oblon-

ském," řekl, když je Lvov vyprovodil ke schodišti.

"Ano, ovšem, mamá si přeje, abychom my švagři na něho za-

útočili," řekl s úsměvem a začervenal se. "Ale proč já?"

"Tak já ho přepadnu sama," s úsměvem řekla Lvovová v bílé

kožešinové pláštěnce, čekajíc, kdy rozmluva skončí. "Tak už pojedeni."

235

V

Na matiné byly na pořadu dvě velice zajímavé skladby.

První byla fantazie Král Lear na pusté pláni, druhý byl kvartet

věnovaný památce Bachově. Obě skladby byly nové, byly komponovány

v novém duchu a Levin si o nich chtěl utvořit vlastní mínění. Doprovodil

švagrovou k jejímu sedadlu, a sám si stoupl ke sloupu a umínil si, že bude

poslouchat co nejpozorněji a nejsvědomitěji. Snažil se nerozptylovat a nekazit

si dojem pohledem na dirigenta s bílou vázankou, mávajícího rukama, což

vždycky tak nemile ruší poslech hudby, snažil se nevidět dámy v klobou-

cích, které si na koncert pečlivě ovázaly uši stuhami, a všecky ty osoby, kte-

ré se buď nezabývaly ničím, anebo měly nejrozmanitější zájmy, jenom ne zá-

jem o hudbu. Snažil se vyhnout setkání s hudebními odborníky a s mluvky.

Stál se zrakem upřeným dolů před sebe a poslouchal.

Ale čím déle poslouchal fantazii Král Lear, tím vzdálenější se

mu jevila možnost, aby si o ní utvořil nějaký určitý názor. Hudební vyjád-

ření citu neustále počínalo, jaksi se soustřeďovalo, ale vzápětí se rozpadávalo

na úryvky nových počátků hudebních výrazů a někdy prostě na zvuky, ni-

čím než skladatelovým rozmarem navzájem nepodmíněné, ale přitom veli-

ce složité. Ale i tyto zlomky hudebních výrazů, leckdy pěkných, byly ne-

příjemné, protože přicházely naprosto neočekávaně a bez přípravy. Veselí

i smutek, zoufalství, něha i vítězosláva přicházely zcela nezákonitě jako city

šílence. A stejně jako u šílence ty city náhle pomíjely.

Celou tu dobu, co hráli fantazii, připadal si Levin jako hluchý,

který se dívá na tančící. Byl nadobro zmaten, když skladba skončila, a poci-

ťoval velkou únavu z napjaté pozornosti, nijak neodměněné. Ze všech stran

se ozval bouřlivý potlesk. Všichni vstali, začali promenovat a rozhovořili se.

Aby si z dojmu jiných ujasnil své pochybnosti, šel Levin vyhledat znalce

a byl rád, když zahlédl jednoho z proslulých odborníků v rozhovoru se

svým známým Pěšcovém.

* "Pozoruhodné!" zněl Pescovův sytý bas. "Dobrý den, Kon-

stantine Dmitriči. Zvlášť názorná a řekl bych plastická a úžasně barvitá je

pasáž, kde tušíte příchod Kordelie, kde žena, das ewig weibliche , podstu-

puje zápas s osudem. Není-liž pravda?"

"Totiž jak to, Kordelie?" nesměle se otázal Levin, ježto na-

dobro zapomněl, že fantazie líěí krále Leara na pusté pláni.

"Přichází Kordelie... prosím!" řekl Pescov, ťukl prsty do hlad-

kého programu, který držel v ruce, a podal jej Levinovi.

Teprve teď si Levin vzpomněl na název fantazie a pospíšil si pře-

číst ruský překlad Shakespearových veršů, otištěný na rubu programu.

"Bez toho není možné skladbu sledovat," obrátil se Pescov

k Levinovi, neboť jeho společník odešel a Pescov neměl nikoho jiného,

s kým by si pohovořil.

0 přestávce se mezi Levinem a Pěšcovém rozproudila debata

o přednostech a nedostatcích wagnerovského směru v hudbě. Levin doka-

zoval, že omyl Wagnerův i všech jeho následovníků je v tom, že hudba chce

zasahovat do oblasti jiného umění, že stejně chybuje poezie, když líčí rysy

obličeje, což má činit malířství, a jako příklad takového omylu uvedl socha-

ře, který si usmyslil vytesat z mramoru stíny poetických přeludů, vznášející

se kolem básníkovy postavy na piedestalu. "Ty stíny vypadají u sochaře tak

málo jako stíny, že se dokonce opírají o žebřík," pravil Levin. Ta věta se

mu líbila, ale nepamatoval se, zda ji už někdy před Pěšcovém nevyslovil,

a když to nyní řekl, upadl do rozpaků. Pescov naopak dokazoval, že umění

je jenom jedno a že může dosáhnout nejdokonalejšího projevu jen spojením

všech výrazových možností.

Druhé číslo koncertu už Levin nemohl poslouchat. Pescov si

stoupl vedle něho a skoro pořád na něho mluvil, odsuzoval tuto skladbu

pro její přílišnou, nasládlou falešnou prostotu a přirovnával ji k prostotě

praeraffaelitů v malířství. Na odchodu Levin potkal ještě mnoho známých,

s nimiž pohovořil jak o politice, tak o hudbě i o společných známých. Mimo

jiné potkal i hraběte Bola, u něhož měl vykonat zdvořilostní návštěvu, na

kterou docela zapomněl.

"Takjeďte teď," radila mu Lvovová, když sejí svěřil, "možná že

vás nepřijmou, a pak přijeďte na zasedání pro mne. Ještě to stihnete."

1 Věčné ženství. (něm.)

237

VI

"Panstvo možná nepřijímá?" řekl Levin, když vstupoval do

předsíně v domě hraběnky Bolové.

"Přijímá, jen račte," řekl vrátný a energicky mu pomohl z ko-

žichu.

Je to smůla, myslil si Levin a s povzdechem si stáhl jednu ru-

kavici a urovnával klobouk. Proč k nim vlastně jde a o čem má s nimi

mluvit?

Když Levin procházel prvním salónem, setkal se ve dveřích

s hraběnkou Bolovou, která s ustaranou a přísnou tváří cosi nařizovala slu-

hovi. Jakmile spatřila Levina, usmála se a zvala ho do druhého salónku,

odkud se ozývaly hlasy. V salónku seděly v křeslech dvě hraběnčiny dcery

a moskevský plukovník, s kterým se Levin znal. Levin k nim přistoupil, po-

zdravil a usedl vedle pohovky, klobouk na klíně.

Jak se daří vaší paní? Byl jste na koncertě? My jsme nemohly.

Maminka musela jít na zádušní mši."

"Ano, slyšel jsem... Tak náhlé úmrtí," řekl Levin.

Přišla hraběnka, usedla na pohovku a také se zeptala na paní

a na koncert.

Levin odpověděl a opakoval otázku, proč Apraksinová zemřela

tak náhle.

"Ona vlastně vždycky měla chatrné zdraví."

"Byl jste včera v opeře?"

"Ano, byl."

"Lucca byla výborná."

"Ano, vskutku výborná," řekl Levin a protože mu bylo docela

jedno, co si o něm pomyslí, začal opakovat vše, co stokrát slyšel o osobitém

talentu pěvkyně. Hraběnka Bolová předstírala, že poslouchá. Když toho už

sdostatek napovídal a odmlčel se, dal se do řeči plukovník, který do té chví-

le mlčel. I plukovník hovořil o opeře a o osvětlení. Nakonec se zmínil o za-

mýšlené folie journée u Turína, dal se do smíchu, hlučně vstal a odešel.

Levin vstal také, ale z hraběnčina obličeje poznal, že je ještě na odchod

brzo. Musel několik minut přidat. Posadil se.

Ale protože ustavičně myslil na to, jak je to hloupé, nevěděl

o čem mluvit a mlčel.

"Nejedete na veřejné shromáždění? Prý je to velice zajímavé,"

začala hraběnka.

1 Bláznivém dnu. ifranc.)

238

"Ne, ale slíbil jsem švagrové, že tam pro ni přijedu," odpověděl

Levin.

Nastalo mlčení. Matka a dcera se na sebe ještě jednou podiva-

iy-

Teď bych snad mohl jít, řekl si Levin a vstal. Dámy mu stiskly

ruku a prosily ho, aby vyřídil paní mnoho pozdravů.

m Vrátný mu pomohl do kožichu a přitom se zeptal:

,Kde ráčíte bydlet?" A hned si adresu zapsal do velké, pěkně

vázané knihy.

Je mi to ovšem jedno, aleje to přece jen trapné a strašně hlou-

pé, myslil si Levin a pro útěchu si říkal, že to dělají všichni. Rozjel se na ve-

řejné zasedání komitétu, kde měl vyhledat švagrovou a jet s ní domů.

Na veřejném zasedání komitétu byla spousta lidí a téměř celá

lepší společnost. Levin ještě stihl přehled událostí, který byl dle všeobecné-

ho mínění velmi zajímavý. Když byl přehled dočten, společnost se shlukla

a Levin tu potkal Svijažského, který ho zval, aby dnes večer jistě přišel do

Zemědělské společnosti, kde bude výborná přednáška, potkal i Štěpána

Arkadjiče, který právě přijel z dostihů, a ještě mnoho jiných známých. Se

všemi ještě pohovořil a vyslechl rozmanité úsudky o zasedání, o nové sklad-

bě i o procesu. Snad že už měl otupenou pozornost, ale v rozmluvě o proce-

su se dopustil chyby, na kterou si pak několikrát s nevolí vzpomínal. Když

mluvil o tom, jaký trest stihne cizince souzeného v Rusku, a o tom, že by

nebylo správné potrestat ho vypovězením ze země, opakoval, co slyšel vče-

ra od jednoho známého.

"Myslím, že vypovědět ho ze země je totéž, jako potrestat štiku

tím, žeji pustíme do vody," řekl Levin. Teprve potom si uvědomil, že tato

myšlenka, kterou slyšel od známého a kterou jaksi vydával za vlastní, je ob-

sažena v Krylovově bajce a že známý ji převzal z novinářského fejetonu.

Levin zajel se švagrovou domů, a když shledal, že Kitty je vese-

lá a spokojená, jel do klubu.

VII

Levin přijel do klubu právě včas. V téže době přijížděli hosté

a členové. Levin už nebyl v klubu velice dávno, od té doby, co žil po uni-

verzitních studiích v Moskvě a chodíval do společnosti. Pamatoval se na

klub, na vnější detaily zařízení, avšak docela zapomněl, jaké dojmy kdysi

v klubu prožíval. Ale stačilo, aby vjel na prostranný obloukovky dvůr, vy-

239

stoupil z drožky a vkročil na schody, kde mu vrátný s šerpou přes prsa ne-

slyšně otevřel dveře a uklonil se mu, stačilo, aby spatřil ve vrátnici galoše

a kožichy členů, kteří usoudili, že je pohodlnější zout si galoše dole, než je

nosit nahoru, aby zaslechl tajemné zvonění, které ohlašovalo jeho příchod,

a kráčeje po koberci na povlovném schodišti uviděl sochu na odpočívadle

a ve dveřích nahoře třetího známého, už zestárlého portýra v klubovní liv-

reji, který rozvážně a přitom ne loudavě otvíral dveře a prohlížel si hos-

ta - a už Levina ovanulo dávné ovzduší klubu, ovzduší odpočinku, bla-

hobytu a dobrého tónu.

"Račte prosím klobouk," upozornil portýr Levina, který už za-

pomněl, že v klubu je zvykem nechávat klobouky ve vrátnici. "Už jste

u nás dávno nebyl. Kníže vás přihlásil už včera. Kníže Oblonskij tu ještě

není."

Portýr znal nejen Levina, ale všecky jeho známé a příbuzné

a pohotově se o nich zmínil.

Levin prošel prvním průchodním sálem se španělskými stěnami

i přepaženým pokojem vpravo, kde seděl prodavač ovoce, předběhl poma-

lu kráčejícího starého pána a vstoupil do jídelny, v které bylo jako v úle.

Minul stoly, už téměř plně obsazené, a rozhlížel se po hostech.

Všude se vyskytovali nejrozmanitější lidé, staří i mladí, sotva známí od vi-

dění i důvěrní přátelé. Neviděl zde jedinou mrzutou nebo ustaranou tvář.

Všichni snad odložili v šatně zároveň s čepicemi i svůj nepokoj a starosti

a chystali se poklidně užívat materiálních životních hodnot. Byl zde i Svi-

jažskij a Ščerbackij, Něvědovskij, starý kníže, Vronskij a Koznyšov.

"Buď zdráv! Co tak pozdě?" usměvavě pravil kníže a podal

mu přes rameno ruku. "Co Kitty?" dodal a narovnal si ubrousek, který měl

zastrčený za knoflík u vesty.

"Všecko v pořádku, je zdráva. Obědvají doma ve třech."

"Aha, zase tácky povídačky. No, tady je obsazeno. Ale jdi tam

k tomu stolu a honem si obsaď místo," řekl kníže. Otočil se a opatrně si

vzal talíř s polévkou z mníků.

"Levine, sem!" zazněl opodál dobrácký hlas. Byl to Turovcyn.

Seděl s mladým důstojníkem a vedle sebe měli dvě rezervované židle. Levin

k nim s radostí přistoupil. Měl dobromyslného flamendra Turovcyna

vždycky rád (byly s ním spojeny vzpomínky na vyznání lásky Kitty), ale

dnes po všech těch nuceně moudrých hovorech mu byl dobrácký Turovcy-

nův zjev zvlášť sympatický.

"Držím místo vám a Oblonskému. Hned přijde."

Důstojník s veselýma, věčně rozesmátýma očima, držící se hez-

ky zpříma, byl Petrohraďan Gagin. Turovcyn je seznámil.

"Oblonskij vždycky chodí pozdě."

240

"Ale už ho tu máme."

"Tys teprve teď přišel?" řekl Oblonskij, který k nim rychle při-

stoupil. "buď zdráv. Měl jsi už vodku? Tak půjdem."

Levin vstal a šel s ním k velkému stolu, na kterém bylo plno

lahví s vodkou a nejrozmanitějších předkrmů. Zdálo by se, že z dvaceti dru-

hů lahůdek už se dá vybrat něco podle chuti, ale Stěpan Arkadjič žádal ja-

kousi specialitu a jeden z premovaných číšníků, kteří tu stáli, žádané ihned

donesl. Vypili si každý jeden kalíšek a vrátili se ke stolu.

Gaginovi přinesli už při polévce šampaňské, které dal nalít do

čtyř sklenic. Levin nabízené víno neodmítl a objednal další láhev. Vyhla-

dověl a teď jedl a pil s velkým požitkem, a s požitkem ještě větším se účast-

nil veSelého a prostého hovoru svých společníků. Gagin tlumeným hlasem

vykládal novou petrohradskou anekdotu, a ta anekdota, sice neslušná

a hloupá, byla tolik k smíchu, že se Levin rozesmál tak hlasitě, až se po něm

od vedlejšího stolu ohlédli.

"To je podobné jako: Když já právě tohle nesnáším! Znáš to?"

zeptal se Stěpan Arkadjič. Jé, to je báječné! Dej nám ještě jednu láhev,"

řekl číšníkovi a pustil se do vyprávění.

"Petr Iljič Vinovskij se nechá poroučet," přerušil Štěpána Ar-

kadjiče stařičký číšník. Obracel se k němu a k Levinovi a podával jim dvě

tenké číše s šampaňským, které už se přestávalo perlit. Oblonskij se chopil

číše, pohlédl na druhý konec stolu na plešatého ryšavého muže s knírem

a usměvavě mu pokynul hlavou.

"Kdo je to?" zeptal se Levin.

Jednou ses s ním u mne setkal, pamatuješ? Dobrý chlap."

Levin učinil totéž co Oblonskij a chopil se číše.

Anekdota Štěpána Arkadjiče byla velice zábavná. Levin pově-

děl svou anekdotu, která se také líbila. Potom se řeč stočila na koně, na

dnešní dostihy a na to, jak bravurně vyhrál Vronského Atlas první cenu.

Levin ani nezpozoroval, jak oběd uběhl.

"Ale! Tady je máme!" už ke konci oběda zvolal Stěpan Ar-

kadjič, naklonil se přes opěradlo židle a podával ruku Vronskému a velké-

mu gardovému plukovníkovi, kteří šli k němu. I Vronskému vyzařovala

z obličeje veselá dobromyslnost, jako v klubu všem. Vesele se opřel Oblon-

skému o rameno, cosi mu pošeptal a s týmž veselým úsměvem podal ruku

Levinovi.

"Velice mě těší, že vás vidím. Hledal jsem vás tenkrát při vol-

bách, ale bylo mi řečeno, že už jste odjel," řekl mu.

"Ano, odjel jsem hned ten den. Právě jsme mluvili o vašem ko-

ni. Blahopřeji," pravil Levin. Je to vynikající jízda."

"Ale vy přece taky máte koně."

241

16-883

,Ne, to měl otec. Ale pamatuju se na to a koním rozumím."

"Kde jsi seděl?" ptal se Stěpan Arkadjič.

Jsme u druhého stolu, tam za sloupem."

"Oslavoval to," řekl urostlý plukovník. "Druhá císařská cena.

Kdybych měl takové štěstí v kartách, jako má on s koňmi."

"No, ale nač utrácet drahocenný čas. Jdu do inferna," a s těmi

slovy odešel plukovník od stolu.

"To je Jašvin," odvětil Turovcynovi Vronskij a přisedl k nim

na uvolněné místo. Když vypil nabídnutou sklenku, objednal láhev. Snad

to bylo klubovním ovzduším či vypitým vínem, ale Levin se s Vronským

rozhovořil o nejlepším plemeni skotu a byl tuze rád, že už k tomu člověku

necítí nejmenší zášť. Dokonce mu sdělil mimo jiné, že slyšel od ženy, jak se

s ním setkala u kněžny Marie Borisovny.

"Ach, kněžna Marie Borisovna je pravý skvost!" řekl Stěpan

Arkadjič a vyprávěl o ní příhodu, která všecky rozesmála. Zvlášť Vronskij

se dal tak upřímně do smíchu, že s ním byl Levin usmířen už nadobro.

"Tak co, hotovo?" řekl Stěpan Arkadjič a vstal. "Půjdem!"

VIII

Když Levin vstal od stolu, cítil, jak se mu v chůzi klátí ruce

zvlášť pravidelně a lehce. Šel s Gaginem prostornými místnostmi ke kuleč-

níkové síni. Ve velkém sále potkal tchána.

"Tak co? Jakpak se ti líbí náš chrám zahálky?" řekl kníže

a vzal ho pod paží. "Pojď se projít."

"Chtěl jsem to tady beztak obejít a všecko si prohlédnout. Je to

zajímavé."

Jistě, tebe to může zajímat. Ale já už mám jiné zájmy. Díváš

se tady na ty dědky," ukázal kníže na shrbeného člena s převislým rtem,

který šel proti nim a sotva vlekl nohy v měkkých botách, "a myslíš si, že už

se jako chomečkové narodili."

Jak to, chomečkové?"

"Vidíš, ani neznáš tenhle název. To je náš klubovní termín.

Když je někdo sešlý věkem, je jak chomeček. A našinec jezdí léta do klubu,

až se z něho stane chomeček. Ano, tobě je to k smíchu, ale našinec už kou-

ká, aby se mezi nimi taky neoctl. Znáš knížete Čečenského?" otázal se kníže

a Levin mu viděl na očích, že chce vyprávět něco pro zasmání.

"Ne, neznám."

242

Jakpak ne! Přece ten známý kníže Čečenskij. No, to máš ko-

nečně jedno. Věčně hraje kulečník. Ještě před nějakými třemi lety nepatřil

k chomečkům a dělal hrdinu. A jiným přitom říkal chomečkové. Ale jed-

nou ti přijede a náš portýr Vasilij... znáš ho? Ten tlustý, je samá švanda.

No, a kníže Gečenskij se ho ptá: Tak co, Vasiliji, kdo tu všecko je? Jsou tu

chomečkové? A Vasilij na to: Vy jste prosím třetí. Ba, hochu, je to tak!"

Za řeči zdravil Levin známé, které potkával, a takto prošel

s knížetem všecky pokoje: velký pokoj, kde už byly připraveny stolky a stálí

partneři hráli o menší částky, odpočívárnu, kde se hrály šachy a kde seděl

Sergej Ivanovič a s někým rozprávěl, kulečníkovou síň, kde se v rohu utvo-

řila kolem pohovky veselá společnost se šampaňským, ke které se přidružil

Gagin, nahlédli i do "inferna", kde se kolem jednoho stolku, za kterým už

seděl Jašvin, tlačilo mnoho kibiců. Co možná tiše vstoupili do temné čítár-

ny, kde pod zastíněnými lampami seděl mladý muž zlostného vzezření, kte-

rý si bral jeden časopis za druhým, a plešatý generál pohroužený do čtení.

Šli se podívat i do pokoje, kterému kníže říkal inteligentní pokoj. Tři páno-

vé zde vášnivě debatovali o nejnovějších politických událostech.

"Račte, Jasnosti, všecko je připraveno," řekl knížeti jeden ze

spoluhráčů, a kníže odešel. Levin zůstal ještě chvilku sedět a poslouchal.

Ale pak si vzpomněl na všecky řeči z dnešního dopoledne a najednou ho

přepadla strašlivá nuda. Rychle vstal a šel hledat Oblonského a Turovcy-

na, s kterými byla zábava.

Turovcyn seděl se džbánkem v kulečníkové síni na vysoké po-

hovce a Oblonskij rozmlouval s Vronským u dveří v odlehlém koutě.

"Ne snad, že by jí bylo smutno, ale nejistota, to neurčité posta-

vení," slyšel Levin a chtěl pospíšit odtud, ale Stěpan Arkadjič ho zavolal.

"Levine!" řekl a Levin postřehl, že Stěpan Arkadjič sice neslzí,

ale přece má oči zarosené jako vždy, když se napil anebo byl dojat. Dnes tu

bylo obcjí. "Levine, nechoď pryč, řekl a pevně mu stiskl loket a zřejmě

ho nehodlal ani zanic pustit.

"To je můj upřímný, snad nejlepší přítel," obrátil se k Vron-

skému. "A tys mi taky ještě bližší a mám tě ještě radši. A já chci a vím, že

musíte být kamarádi, protože jste oba dobří lidé."

"To abychom si dali hubičku," dobromyslně zažertoval Vron-

skij a podal Levinovi ruku.

Levin se podávané ruky rychle chopil a pevně ji stiskl.

Jsem moc a moc rád," řekl přitom.

"Sklepníku, láhev šampaňského," zavolal Stěpan Arkadjič.

Jsem taky velice rád," pravil Vronskij.

Ale jakkoli si to přál Stěpan Arkadjič i oni dva, neměli si co říci

a oba to cítili.

243

"Víš, že on se nezná s Annou?" řekl Stěpan Arkadjič Vronské-

mu. "Rozhodně jí ho chci přivést. Pojeďme, Levine!"

"Opravdu?" řekl Vronskij. "Bude mít radost. Jel bych hned

domů," dodal, "ale Jašvin mi dělá starosti a chci tu zůstat, dokud neskon-

čí."

"Copak, je to zlé?"

"Pořád prohrává a jenom já ho dokážu udržet na uzdě."

"Nezahrajem si pyramidku? Budeš hrát, Levine? Výborně,"

řekl Oblonskij. "Postav pyramidku," obrátil se k markérovi.

"Už to je," odpověděl markér, který už rozestavil koule do

trojúhelníku a z dlouhé chvíle si koulel červenou.

Po hře si Vronskij a Levin přisedli ke Gaginovu stolu a Levin

začal na návrh Štěpána Arkadjiče sázet na esa. Vronskij střídavě seděl

u stolu, obklopen známými, kteří za ním ustavičně přicházeli, a chodil se

dívat do inferna na Jašvina. Levin si příjemně odpočíval po dopolední du-

ševní únavě. Měl radost, že jeho nevraživost k Vronskému zmizela, a dojem

klidu, dobrého tónu a uspokojení v něm stále zůstával.

Když byla partie dohrána, vzal Stěpan Arkadjič Levina pod

paží.

"Tak pojedeni k Anně. Hned teď, co říkáš? Je doma. Už dávno

jsem jí slíbil, že tě přivedu. Chystal ses někam večer?"

"Ani ne. Slíbil jsem Svijažskému, že přijdu do Zemědělské spo-

lečnosti. Snad bychom mohli jet," řekl Levin.

"Výborně, pojedem! Běž se podívat, jestli tu mám vůz," obrátil

se Oblonskij k číšníkovi.

Levin šel ke stolu, zaplatil prosázených čtyřicet rublů, ve dve-

řích zapravil útratu, kterou měl stařičký číšník záhadným způsobem přesně

spočítanou, a podivně se rozháněje rukama, ubíral se přes všechny sály

k východu.

IX

"Kočár knížete Oblonského!" zlostným bručivým hlasem za-

volal vrátný. Kočár předjel a oba nasedli. Jen v první chvíli, dokud kočár

vyjížděl ze vrat, měl Levin dosavadní pocit klubovního klidu, uspokojení

i dojem nesporného dobrého tónu všude a ve všem. Ale sotvaže kočár vyjel

na ulici a Levin cítil, jak se kymácí na hrbolaté dlažbě, sotvaže uslyšel zlost-

ný pokřik drožkáře, jedoucího proti nim, sotvaže uviděl v matném osvětlení

červený vývěsní štít hospody a krámku, celý dojem se rozplynul vniveč, Le-

vin začal uvažovat o svém jednání a v duchu se tázal, zda je správné, že je-

244

de k Anně. Co tomu řekne Kitty? Ale Stěpan Arkadjič ho nenechal přemý-

šlet, a jako by uhádl jeho pochybnosti, hned je rozptýlil.

Jsem hrozně rád," řekl, ,že ji poznáš. Víš, Dolly si to už dáv-

no přála. A Lvov přece byl u ní taky a pořád tam chodí. Je to sice moje ses-

tra," pokračoval Stěpan Arkadjič, "ale mohu klidně prohlásit, že je to

skvělá žena. Však uvidíš. Její situace je ovšem málo záviděníhodná, zvlášť

teď."

"Proč zvlášť teď?" I

Jednáme s jejím mužem o rozVodu. Souhlasil by, ale jsou tu

obtíže kvůli synovi, a tak se celá věc, která mělxbýt už dávno vyřízená, vle-

če už tři měsíce. Jakmile bude proveden rozvod, vdá se za Vronského. Je to

přece taková hloupost, ten starodávný obyčej chození kolem oltáře, to Ple-

sej Izaiáší! Nikdo tomu nevěří a jenom to brání lidskému štěstí!" připojil

Stěpan Arkaďjič. "No, a pak budou mít stejně jistou pozici jako já nebo

ty-"

"A v čem je potíž?" zeptal se Levin.

"Ach, to je dlouhá a nudná historie! Je to všecko tak neurčité.

Ale o to nejde. Ona čeká na ten rozvod tady v Moskvě, kde je oba všichni

znají, a už tu takhle žije tři měsíce. Nikam nejde, s žádnými ženami se ne-

stýká, jenom s Dolly, protože nechce, aby k ní chodily z milosti. I ta husa

princezna Varvara odjela, protože to pokládala za něco neslušného. Víš, ji-

ná žena by v takové situaci nenašla v sobě dost duševní síly. Ale ona, však

uvidíš, jak si zařídila život a jak je klidná a důstojná. Doleva, proti koste-

lu!" zavolal Stěpan Arkaďjič vykláněje se z okna. ,Uf, to je vedro!" Ještě si rozhalil kožich, už tak dost rozhalený, ačkoli bylo dvanáct stupňů mrazu.

"Ale přece má dceru. Jistě se jí věnuje?" řekl Levin.

"Pro tebe je asi každá žena jenom samička, kvočna," řekl Stě-

pan Arkadjič. "Pokud se něčemu věnuje, tedy jen dětem. Ne, ona ji jistě

znamenitě vychovává, ale nikomu to nevykládá. Především se věnuje psa-

ní. Už to vidím, jak se ironicky usmíváš, ale to bys nemusel. Píše knihu pro

děti a s nikým o tom nemluví, ale mně z ní četla a já jsem půjčil rukopis

Vorkujevovi... víš, to je ten nakladatel... a je tuším taky spisovatel. Rozumí

tomu a říká, že je to báječná věc. Ale myslíš, že je nějaká typická literátka?

Kdepak. Je to především žena vřelého srdce, však uvidíš. Má teď u sebe

anglickou holčičku a celou rodinu, o kterou se stará."

"Nějaká filantropie?"

"Ty hned musíš ve všem vidět něco špatného. Žádná filantro-

pie, ale jde to od srdce. Měli, totiž Vronskij měl anglického trenéra, byl to

mistr ve svém oboru, ale ochlasta. Úplně propadl alkoholu, až na něho při-

šlo delírium tremens a rodina se octla na mizině. Když to viděla, pomohla

jim, přilnula k nim a teď má celou rodinu na starosti. Ale nepomáhá jim

245

nějak povzneseně, jenom penězi, ale sama připravuje hochy na ruské gym-

názium, a holčičku si vzala k sobě. Však ji uvidíš."

Kočár vjel do dvora a Stěpan Arkadjič prudce zazvonil

u vchodu, u kterého stály saně.

Domovník jim otevřel a Oblonskij se ani neptal, jestli je Anna

doma, a vešel do předsíně. Levin šel za ním, stále na větších pochybách,

zda jedná dobře či špatně.

Pohlédl do zrcadla a viděl, že je červený v obličeji, ale byl si jis-

tý, že opilý není, a vystoupil po schodišti pokrytém kobercem nahoru za

Štěpánem Arkadjičem. Nahoře stál sluha, který se Oblonskému uklonil ja-

ko člověku patřícímu do rodiny. Stěpan Arkadjič se ho otázal, kdo je na

návštěvě u Anny Arkadjevny, a dostal odpověď, že pan Vorkujev.

"Kde jsou?"

"V pracovně."

Oblonskij a Levin prošli malou jídelnou s tmavými táflovaný-

mi stěnami a po měkkém koberci vstoupili do zšeřelé pracovny, osvětlené

lampou s velkým tmavým stínidlem. Druhá lampa s reflektorem svítila na zdi a

ozařovala portrét ženy v životní velikosti, který bezděčně upoutal Le-

vinovu pozornost. Byla to Annina podobizna, kterou maloval v Itálii Mi

chajlov. Zatímco Stěpan Arkadjič odešel za treláž s popínavými rostlinami

a neznámý mužský hlas zmlkl, díval se Levin na podobiznu, která v záři-

vém osvětlení tak vynikala v rámu, a nemohl se od ní odpoutat. Takřka za-

pomněl, kde je, neposlouchal, co kdo mluví, a nespustil z pozoruhodné

podobizny oči. Nebyl to obraz, ale rozkošná živoucí žena s kadeřavými čer-

nými vlasy, s obnaženými rameny a rukama, se zádumčivým poloúsměvem

na něžně ochmýřených rtech, hleděla na něho vítězně i něžně a její oči ho

vzrušovaly. Nebyla živá jen proto, že byla krásnější, než může být živoucí

bytost.

"Velice mě těší," náhle uslyšel vedle sebe hlas, patrně oslovující

jeho, hlas ženy, jejíž podobizně se obdivoval. Anna se objevila před treláží,

šla ho přivítat a Levin spatřil v pološeru pracovny ženu z portrétu, v tma-

vomodrých, různě odstíněných šatech, v jiné póze, s jiným výrazem, avšak

na stejném vrcholu krásy, jak ji zpodobnil umělec. Ve skutečnosti byla mé-

ně oslňující, ale zato měla jakési kouzlo, které portrétu chybělo.

X

Šla ho uvítat a nijak se netajila radostí, že ho vidí. A v klidu,

s jakým mu podala energickou malou ruku, ho představila Vorkujevovi

a ukázala na hezké ryšavé děvčátko, které tu sedělo nad ruční prací a které

nazvala svou schovankou, v tom klidu poznával Levin příjemné vystupová-

ní dámy velkého světa, vždy klidné a přirozené.

"Těší mě, velice mě těší," opakovala a ta prostá slova nabyla

v jejích ústech pro Levina nějak zvláštního významu. "Znám vás dávno a lí-

bíte se mi. Jednak že jste Stivův přítel, jednak kvůli vaší paní... Znala jsem

ji velmi krátce, ale zanechala ve mně dojem jako rozkošné poupě, ano, pou-

pě. A bude už brzo matkou!"

Mluvila nenucené a zvolna, občas přenesla pohled z Levina na

bratra, Levin vytušil, že zapůsobil dobrým dojmem, a rázem se cítil v její

přítomnosti volně, prostě a hezky, jako by se s ní znal od malička.

"Přestěhovali jsme se s Ivanem Petrovičem do pracovny k Ale-

xejovi," odpověděla na otázku Štěpána Arkadjiče, jestli se tu smí kouřit,

"právě kvůli kouření." Pohlédla na Levina a místo otázky, zda kouří, si

přisunula pouzdro z želvoviny a vzala si cigaretu.

"Co dělá zdraví?" zeptal se jí bratr.

Jde to jakžtakž. Nervy jako vždycky."

"Žeje to ohromné?" řekl Stěpan Arkadjič, když si všiml, že se

Levin dívá na podobiznu.

247

Jakživ jsem neviděl lepší podobiznu."

,A podoba je neobyčejně výstižná, viďte?" pravil Vorkujev.

Levin se podíval z podobizny na originál. Anninu tvář ozářil

v okamžiku, kdy na sobě ucítila jeho pohled, zvláštní jas. Levin zrudl, a aby

zakryl rozpaky, chtěl se zeptat, kdy naposledy viděla Darju Alexandrovnu.

Ale Anna v té chvíli začala:

,Zrovna jsme s Ivanem Petrovičem mluvili o Vaščenkovových

nejnovějších obrazech. Viděl jste je?"

"Ano, viděl."

"Ale promiňte, přerušila jsem vás, chtěl jste něco říci..."

Levin se zeptal, kdy naposledy viděla Dolly.

"Včera byla u mne. Je moc rozzlobená na gymnázium kvůli

Gríšovi. Profesor latiny byl k němu nějak nespravedlivý."

"Ano, ty obrazy jsem viděl. Moc se mi nelíbily," vrátil se Levin

k rozmluvě, kterou prve navázala.

Teď už nemluvil s takovým řemeslným poměrem k věci, jako ho-

vořil dnes dopoledne. V rozmluvě s ní nabývalo každé slovo zvláštního vý-

znamu. A hezky se s ní rozprávělo, ale ještě příjemnější bylo ji poslouchat.

Anna mluvila nejen přirozeně a chytře, ale chytře a jaksi leda-

byle, nepřisuzovala žádnou cenu svým myšlenkám, ale zato přičítala vel-

kou cenu myšlenkám společníka.

Řeč se stočila na nový umělecký směr, na nové ilustrace k bibli

od francouzského malíře. Vorkujev vytýkal malíři realismus, zabíhající do

hrubosti. Levin poznamenal, že Francouzi zašli v konvenčnosti v umění nej-

dál ze všech a tudíž spatřují obzvláštní zásluhu v návratu k realismu.

V tom, že už nelžou, vidí poezii.

Žádný vlastní moudrý výrok ještě nikdy nezpůsobil Levinovi ta-

kové potěšení jako toto. Anna se pojednou všecka rozjasnila, když náhle

zvážila jeho myšlenku. Zasmála se.

"Směju se," pravila, "jako se smějeme, když vidíme hodně vý-

stižnou podobiznu. To, co jste řekl, dokonale charakterizuje dnešní fran-

couzské umění, malířství i literaturu: Zola, Daudet. Ale snad je to tak

vždycky, že se tvoří koncepce ze smyšlených konvenčních postav, a po-

tom - všechny kombinace jsou hotové, smyšlené postavy se omrzely,

a začínají se vymýšlet přirozenější, pravdivější postavy."

"Zcela správně!" řekl Vorkujev.

"Tak vy jste byli v klubu?" obrátila se Anna k bratrovi.

"Ano, toto je žena!" myslil si Levin a v zapomnění upřeně hle-

děl na její krásnou živou tvář, která se teď náhle úplně proměnila. Levin ne-

slyšel, o čem mluví skloněná k bratrovi, ale byl ohromen změnou v jejím vý-

raze. Její tvář, dosud tak krásná ve svém klidu, najednou teď vyjadřovala

248

podivnou zvědavost, hněv a hrdost. Ale trvalo to jen malou chvilku. Při-

mhouřila oči, jako by se na něco rozpomínala.

"No, to vlastně nemůže nikoho zajímat," řekla a obrátila se

k Angličance: "Please order the tea in the drawing-room."

Dívka vstala a odešla.

Jak to dopadlo, udělala zkoušku?" zeptal se Stěpan Arkadjič.

"Výborně. Velice nadané děvče a milá povaha."

"Nakonec ji budeš mít radši než vlastní dceru."

"To je hned vidět muže. V lásce neexistuje mít radši nebo mé-

ně rád. K dceři cítím jednu lásku, a ji zas mám ráda jinak."

"Pořád Anně Arkadjevně říkám," ozval se Vorkujev, "kdyby

aspoň setinu té energie, kterou věnuje té Angličance, věnovala společné vě-

ci, totiž výchově ruských dětí, že by vykonala velikou, užitečnou práci."

"Myslete si co chcete, ale to jsem nedokázala. Hrabě Alexej Ki-

rillovič mě velice nabádal (při slovech krabí Alexej Kirillovič pohlédla

s nesmělou prosbou na Levina, a ten jí bezděčně odvětil uctivým přisvědču-

jícím pohledem), nabádal mě, abych se věnovala škole na vesnici. Byla jsem

tam několikrát. Ty děti jsou moc milé, ale nedokázala jsem k té práci při-

lnout. Říkáte energie. Energie je založena na lásce. Ale láska se nedá vynu-

tit, nedá si poroučet. Vidíte, tohle děvče jsem si oblíbila, sama nevím

proč."

A opět pohlédla na Levina. Úsměv i pohled, obojí mu pravilo,

že se obrací ve své řeči jen k němu, poněvadž si váží jeho mínění a zároveň

ví už předem, že si rozumějí.

"To úplně chápu," odpověděl Levin. "Škole a vůbec podob-

ným institucím nelze odevzdat srdce a myslím, že právě proto přinášejí ty

filantropické instituce tak mizivé výsledky."

Anna chvíli mlčela, potom se usmála.

"Ano, ano," přisvědčila. Já jsem to nikdy nedokázala. Je nal

pas le coeur assez large 2, abych si zamilovala celý sirotčinec s protivnými

děvčaty. To se mi nikdy nedařilo. Je tolik žen, které si z toho udělaly spole-

čenské postavení. A dnes tím spíš," řekla se smutným, důvěřivým výrazem,

obracejíc se navenek k bratrovi, ale ve skutečnosti patrně jen k Levinovi.

"Ani dnes, kdy bych tolik potřebovala jakékoli zaměstnání, nedokážu to."

A vťom se zamračila (Levin pochopil, že se mračí na sebe samu proto, že

mluví o sobě) a obrátila řeč jinam. "Vím o vás," řekla Levinovi, "že jste špatný občan, a hájila jsem vás, jak jsem dovedla."

"A jak jste mě hájila?"

1 Dej prosím prostřít k čaji v salóně, (angl.)

2 Nemám dost široké srdce, (franc.)

249

"Podle toho, jak vypadal útok. Ale není libo čaj?" Vstala

a vzala do ruky knihu v sahanové vazbě.

"Dejte mi to, Anno Arkadjevno," řekl Vorkujev a ukázal na kni-

hu. "Stojí to rozhodně za to."

"Kdepak, je to všecko tak nehotové."

"Říkal jsem mu o tom," obrátil se Oblonskij a ukázal na Levi-

na.

,Tos neměl. Moje psaní, to je něco podobného jako ty vyřezá-

vané košíčky z vězení, které mi kdysi prodávala Lízá Mercalovová. Měla

v tom spolku na starosti vězníce," obrátila se k Levinovi. ,A ti chudáci ko-

nali pravé divy trpělivosti."

A Levin postřehl ještě další rys u té ženy, která se mu tak ne-

obyčejně zalíbila. Kromě moudrosti, půvabu a krásy se vyznačovala

upřímností. Nechtěla před ním skrývat veškerou tíhu svého postavení.

Když domluvila, vzdychla, její tvář pojednou nabyla přísného výrazu a ně-

jak zkameněla. S tímto výrazem ve tváři byla ještě krásnější než předtím,

ale byl to výraz nový, byl mimo okruh výrazů, zářících štěstím a rozdávají-

cích štěstí, jež malíř zachytil na podobizně. Levin se podíval ještě jednou na

podobiznu a na její postavu, když se zavěsila do bratra a procházela s ním

vysokými dveřmi, a tu pocítil něhu i soucit, kterým se sám divil.

Vybídla Levina a Vorkujeva, aby šli do salónu, a sama se

zdržela s bratrem, neboť si s ním chtěla o něčem promluvit. O čem asi?

O rozvodu, o Vronském, o tom, co dělá v klubu, či snad o něm, o Levinovi?

Otázka, o čem Anna mluví se Štěpánem Arkadjičem, Levina tolik vzrušova-

la, že téměř ani nevnímal, co mu Vorkujev vykládal o přednostech románu

pro děti, který Anna napsala.

Příjemná, obsažná debata při čaji pokračovala. Ani jednou

nenastal okamžik, kdy by bylo třeba pracně hledat námět k rozhovoru, ale

naopak bylo znát, že člověk ani nestačí vypovědět všecko, co by chtěl, ale

rád se odmlčí a poslouchá, co říká druhý. A všechno, co říkali, a to nejen

ona, ale i Vorkujev a Oblonskij, vše nabývalo - jak se zdálo Levinovi -

zvláštního významu tím, že tomu věnovala pozornost a činila k tomu po-

známky.

Levin sledoval zajímavý rozhovor a přitom ji neustále zálibně

pozoroval, obdivoval se její kráse a inteligenci, její vzdělanosti a zároveň

prostotě a srdečnosti. Poslouchal, hovořil a neustále přemýšlel o ní, o jejím

vnitřním životě, a snažil se uhádnout její city. Kdysi ji tak přísně odsuzoval,

ale dnes ji jakýmsi zvláštním myšlenkovým pochodem omlouval, přitom ji

litoval a obával se, že Vronskij ji dost nechápe. Když se Stěpan Arkadjič

zvedl kolem jedenácté hodiny k odchodu (Vorkujev odjel už dříve), zdálo

se Levinovi, že přišel teprve před chvílí. Vstal také, ač nerad.

250

"Sbohem," řekla Anna. Držela ho za ruku a dívala se mu do

očí vábivým pohledem. Jsem velice ráda, že led je prolomen."

Pustila jeho ruku a přimhouřila oči.

"Vyřiďte své paní, žeji mám ráda stejně jako dřív, a nemůže-li

mi odpustit mé postavení, pak jí přeji, aby mi nikdy nemusela odpouštět.

Aby někdo mohl odpustit, musel by prožít, co jsem prožila já, a toho ať ji

bůh uchrání."

Jistě, ano, vyřídím..." řekl Levin s uzarděním.

XI

Taková úžasná, milá a ubohá žena, myslil si Levin, když vy-

cházel se Stepaném Arkadjičem na mrazivý vzduch.

"Tak co? Říkal jsem ti to," řekl Stěpan Arkadjič, když viděl, že

Levin je úplně přemožen.

"Ano," odpověděl Levin v zadumání, "nevšední žena! Nejen

moudrá, ale úžasně milá. Je jí hrozná škoda!"

"Teď se to - dá pánbůh - brzo všecko uspořádá. Tak vi-

díš, nesmíš soudit předem," pravil Stěpan Arkadjič a otevřel dvířka kočáru.

"Měj se hezky, musím jinudy."

Ve stálých myšlenkách na Annu, na všecky, i docela prosté ře-

či, které spolu vedli, ve vzpomínkách na všecky detaily jejího výrazu, pln

porozumění a soucitu stále vzrůstajícího přijel Levin domů.

Doma vyřídil Kuzma Levinovi, že Kateřina Alexandrovna je

zdráva, že sestřičky od ní odjely teprve nedávno, a podal mu dva dopisy.

Levin šije přečetl hned v předsíni, aby se potom už nemusel zdržovat. Je-

den dopis byl od správce Sokolova. Sokolov psal, že pšenici nemůže prodat,

že za ni nabízejí jen pět a půl ruble, ale že už nemá kde vzít peníze. Druhé

psaní bylo od sestry. Vyčítala mu, že její záležitost dosud nebyla vyřízena.

Dobrá, prodáme ji za pět a půl, když víc nedají - rázem

a neobyčejně hravě rozřešil Levin první problém, který mu kdysi připadal

tak těžký. Zvláštní věc, jak tu má člověk málo času, pomyslil si nad druhým

dopisem. Měl před sestrou výčitky svědomí, že dosud neudělal, oč ho žáda-

la. Dnes zase nebyl u soudu, jenže doopravdy neměl kdy. Umínil si, že zítra

to najisto udělá, a zamířil k ženě. Cestou k ní si Levin ve vzpomínce rychle

proběhl celý uplynulý den. Dnešní události, to byly samé rozhovory: rozho-

251

vory, kterým naslouchal a kterých se účastnil. Všechny rozhovory se týkaly

věcí, jimiž by se nikdy nezabýval, kdyby byl sám a na venkově, ale zde byly

velice zajímavé. A všecky byly pěkné, jenom dvakrát to nebylo zcela v po-

řádku. Za prvé to, co řekl o štice, a za druhé nebylo cosi v pořádku v té

něžné lítosti, kterou cítil k Anně.

Levin nalezl ženu posmutnělou a znuděnou. Oběd tří sester by

byl dopadl tuze vesele, ale pak donekonečna čekaly na něho, všem začala

být dlouhá chvíle, sestry se rozjely a Kitty zůstala sama.

"No, a cos dělal ty?" zeptala se a dívala se mu do očí, které se

nějak zvlášť podezřele leskly. Ale aby jí mohl všecko nerušené povědět, ne-

dala najevo, že něco zpozorovala, a s pochvalným úsměvem naslouchala je-

ho výkladu, jak strávil večer.

"Víš, byl jsem moc rád, že jsem se setkal s Vronským. Cítil jsem

se v jeho přítomnosti velice volně a prostě. Víš, teď už ho nebudu nijak vy-

hledávat, ale aspoň že skončil ten trapný poměr," řekl, a když si uvědomil,

že přes svůj úmysl nijak ho nevyhledávat jel vzápětí navštívit Annu, zarděl se.

"Vidíš, říkáme, že prostý lid pije. Nevím, kdo pije víc, lid anebo naše

vrstvy. Lid aspoň pije o svátcích, ale..."

Avšak Kitty nezajímaly úvahy, jak pije lid. Viděla, že muž se

začervenal, a chtěla vědět proč.

"No, a kdes byl potom?"

"Stiva mě hrozně prosil, abychom navštívili Annu Arkadjevnu."

Po těch slovech zrudl Levin ještě víc a jeho pochybnosti, zda

jednal dobře či špatně, když jel k Anně, byly definitivně rozřešeny. Věděl

teď, že to neměl dělat.

Kitty se podivně rozšířily a zablýskly oči při Annině jméně, ale

přemohla se, potlačila své rozčilení a Levin se dal oklamat.

"Ach tak," řekla pouze.

Jistě se nebudeš zlobit, že jsem tam jel. Stiva mě moc prosil

a Dolly si to taky přála," pokračoval Levin.

"Vůbec ne," řekla Kitty, ale viděl jí na očích, jak se přemáhá,

což pro něj nevěstilo nic dobrého.

Je to velice milá, nesmírně nešťastná, hodná žena," řekl, když

vyprávěl o Anně, o tom, čím se zabývá a co vzkázala Kitty.

"Ano, ovšemže je velmi nešťastná," pravila Kitty, když domlu-

vil. "Od koho jsi dostal psaní?"

Odpověděl, a ukolébán jejím klidným tónem, šel se svlékat.

Když se vrátil, nalezl Kitty, jak dosud sedí v křesle. Jakmile

k ní přistoupil, podívala se na něho a usedavě se rozplakala.

"Copak? Co je?" ptal se, ač věděl předem, co je.

"Ly ses do té ohavné ženy zamiloval, ona tě omámila. Poznala

252

jsem ti to na očích. Ano! Jak to může dopadnout? V klubu jsi pil a pil, hrál

jsi a potom jsi jel... ke komu? Ne, odjedem... Zítra odjedu."

Levin dlouho nemohl ženu uklidnit. Nakonec ji uklidnil, teprve

když přiznal, že víno mu zatemnilo smysly a dal se zmýlit soucitem, takže

podlehl Anninu šálivému kouzlu, ale že se jí bude vyhýbat. Ze všeho nej-

upřímněji se přiznával, že tím dlouhým pobytem v Moskvě, kdy jenom mlu-

ví, jí a pije, už pomalu zpitoměl. Rozprávěli do tří hodin do rána. Teprve

ve tři hodiny se udobřili natolik, že mohli usnout.

XII

Když Anna vyprovodila hosty, nesedla si, ale začala chodit po

pokoji sem tam. Ačkoli podvědomě (jak poslední dobou jednala se všemi

mladými muži) dělala celý večer všecko možné, aby v Levinovi vzbudila

sympatie, třebaže věděla, že toho dosáhla, pokud lze něčeho takového do-

sáhnout u řádného ženatého muže a za jediný večer, a třebaže sejí velice lí-

bil (přestože se Vronskij a Levin z mužského hlediska od sebe ostře lišili, jako

žena v nich viděla týž společný rys, pro který si i Kitty zamilovala jak

Vronského, tak Levina), jakmile odešel z pokoje, přestala na něho myslit.

Pronásledovala ji neodbytně jedna jediná myšlenka v různých

obměnách. Jestliže takto působí na jiné lidi, na toho ženatého muže, který

svou ženu miluje, proč on je k ní tak chladný? Ani ne snad chladný, miluje

ji, to ona ví. Ale teď je od sebe dělí něco nového. Proč je celý večer pryč?

Vzkázal po Stivovi, že nemůže opustit Jašvina a musí na něho dávat pozor,

jak hraje. Je snad Jašvin malé dítě? Ale dejme tomu, že je to pravda. On

nikdy nelže. Ale za tou pravdou vězí něco jiného. Je rád, když se mu na-

skytne příležitost, aby jí ukázal, že má ještě jiné povinosti. Ona to ví, sou-

hlasí s tím. Ale proč jí to chce dokazovat? Chce jí dokázat, že jeho láska ne-

smí být na překážku jeho volnosti. Ale ona nechce důkazy, chce lásku. Měl

by chápat, jak těžko sejí žije tady v Moskvě. Copak žije? Nežije, ale čeká

na rozuzlení, a to se pořád oddaluje. Zase nepřišla žádná odpověď! A Stiva

říká, že nemůže za Alexejem Alexandrovičem jet. Ale ona mu nemůže zno-

va psát. Nemůže nic dělat, nic začít, nic změnit, přemáhá se, čeká, vymýšlí

si všecko možné pro ukrácení chvíle... Je tu anglická rodina, psaní, čtení,

ale všecko je pouhý klam, je to stejné jako morfium. Měl by ji politovat...

Anna cítila, jak se jí do očí derou slzy lítosti nad sebou samou.

Zaslechla prudké zazvonění, byl to Vronskij. Chvatně si utřela

slzy a nejen to, sedla si pod lampu a rozevřela knihu, předstírajíc klid. Mu-

253

sela mu ukázat, žeji mrzí, že se nevrátil, jak slíbil - jenom, žeji to mrzí.

Ale zanic mu nesměla prozradit svůj zármutek a zejména svou lítost nad se-

bou. Sama sebe mohla litovat, ale on ji litovat nesměl. Nepřála si boj, zazlí-

vala mu, že bojovat chce, ale bezděčně se také hotovila k zápasu.

"Nebylo ti tu smutno?" řekl a rozjařen, zvesela k ní přistoupil.

Je to ale hrozná vášeň, ta hra!"

"Ne, nebylo mi smutno a už dávno jsem se vycvičila, aby se mi

nikdy nestýskalo. Byl tu Stiva a Levin."

"Ano, chtěli se za tebou podívat. Jak se ti líbil Levin?" otázal se

a usedl vedle ní.

"Velice. Odjeli před chvílí. Copak Jašvin provedl?"

"Vyhrával, bylo to sedmnáct tisíc. Říkal jsem mu, aby toho ne-

chal. Už se chystal domů. Ale pak se zas vrátil a teď prohrává."

"Tak proč jsi tam vlastně zůstal?" zeptala se a náhle k němu

pozvedla zrak. V obličeji měla chladný, nepřátelský výraz. "Říkal jsi Stivo-

vi, že tam zůstaneš, abys mohl odvézt Jašina. Ale nakonec jsi ho tam ne-

chal."

výraz chladného odhodlání k boji se teď zračil ve tváři i jemu.

"Za prvé jsem ti nic nevzkazoval, za druhé nikdy nemluvím ne-

pravdu. A především jsem chtěl zůstat a zůstal jsem," pravil zachmuřen.

"Anno, proč, proč?" řekl po chvíli mlčení, sklonil se k ní a nastavil dlaň s nadějí, že do ní vloží ruku.

To něžné vyzvání ji potěšilo. Ale podivná zlá moc jí nedovolila,

aby podlehla své touze, jako by podmínky zápasu nedovolovaly, aby se

podrobila.

"Ovšemže, chtěl jsi zůstat a zůstal jsi. Děláš všecko, co chceš.

Ale proč mi to říkáš? K čemu?" rozhořčovala se stále víc. "Upírá ti snad ně-

kdo tvoje práva? Ale ty musíš mít vždycky pravdu, tak si ji měj."

Jeho ruka se sevřela, odvrátil se a jeho obličej nabyl výrazu

ještě zarputilejšího než předtím.

"Tobě jde jenom o tvou umíněnost," řekla, když se mu podíva-

la pozorně do obličeje a náhle našla pravé označení pro jeho výraz, který ji

tak popuzoval, "ano, umíněnost. Pro tebe je to otázka, zda vyjdeš z boje se

mnou vítězně, ale pro mne..." Opět se nad sebou rozlítostnila a divže se ne-

dala do pláče. "Kdybys věděl, oč jde mně! Když cítím jako teď, že se ke mně

chováš nepřátelsky, kdybys věděl, co to pro mě znamená! Kdybys věděl, že

v takových chvílích nemám daleko k neštěstí, jak si zoufám a jak se bojím,

bojím se sama sebe!" A odvrátila se, potlačujíc vzlyky.

"Ale co to říkáš?" Zhrozil se toho výbuchu zoufalství, opět se

k ní sklonil, vzal ji za ruku a líbal ji. "Proč? Hledám snad zábavu mimo do-

mov? Copak se nevyhýbám dámské společnosti?"

"To tak ještě!"

"Ale řekni, co mám dělat, abvs byla klidná? Rád udělám všec-

ko, abys byla šťastná," říkal, dojat jejím zoufalstvím. "Co bych neudělal, abych tě zbavil takového zármutku, jaký máš teď, Anno!"

"To nic!" řekla. "Sama nevím, čím to je... Snad to dělá ta osa-

mělost nebo nervy... No, už o tom nemluvme. Jaké byly dostihy? Ještě jsi mi

o nich nevyprávěl," zeptala se, aby skryla triumf vítězství, které se přece jen přiklonilo na její stranu.

Řekl si o večeři a začal jí podrobně vykládat o dostizích, ale

z jeho tónu, z pohledů, které byly stále a stále chladnější, viděla, že jí neod-

pustil její triumf, že umíněnost, s kterou se potýkala, v něm opět nabývá

vrchu. Byl k ní chladnější než dřív, jako by litoval, že podlehl. A když si

vzpomněla na slova, která jí dobyla vítězství, totiž že může dojít k strašné-

mu neštěstí a že se bojí sama sebe - pochopila, že je to zbraň nebezpečná

a že jí podruhé nesmí použít. Tušila, že zároveň s láskou, která je spojuje, se

mezi nimi zrodil jakýsi duch boje, který nedokázala vypudit ani z jeho,

a tím méně ze svého srdce.

255

XIII

Člověk si zvykne na všecko, zvlášť když vidí, že celé okolí žije

stejně jako on. Před třemi měsíci by Levin nebyl uvěřil, že by mohl klidně

usnout za takových okolností jako nyní, že by dokázal vést bezúčelný, ne-

smyslný život, ke všemu nad poměry, opíjet se (jinak nemohl nazvat to, co se

dělo v klubu), navazovat nejapné přátelské vztahy s člověkem, do ně-

hož kdysi byla zamilovaná jeho manželka, učinit ještě nejapnější návštěvu

ženě, kterou nebylo lze nazvat jinak než beznadějně ztracenou, propad-

nout kouzlu té ženy a zarmoutit manželku - a za všech těch okolností

klidně usnout. Ale únavou, po bezesné noci a vypitém víně usnul pevně

a klidně.

V pět hodin vrzly dveře, jak je kdosi otevřel, a to Levina vzbu-

dilo. Vyskočil a rozhlédl se. Kitty vedle něho na posteli nebyla. Ale za pře-

pážkou se míhalo světlo a Levin slyšel její kroky.

"Co je? Co je?" řekl rozespale. "Kitty! Co je?"

"Nic," odpověděla a se svíčkou v ruce se vracela zpátky. "Ne-

bylo mi dobře," řekla s úsměvem, zvlášť milým a významným.

"Copak? Už to přišlo?" vypravil ze sebe ustrašeně. "Musíme

vzkázat pro doktora." A začal se chvatně oblékat.

"Ale ne, ne," s úsměvem ho zadržela rukou. "Asi to nic nebu-

de. Jenom mi bylo trošku špatně. Ale už to přešlo."

Sla k posteli, zhasla svíčku, ulehla a ztichla. Ačkoli mu byl po-

dezřelý její tichý, jako zadržovaný dech a zejména výraz zvláštní něhy

a vzrušení, s jakým mu řekla "nic", když se vracela k lůžku, přece se mu

chtělo tolik spát, že rázem usnul. Teprve později si připomněl, jak tiše od-

dychovala, a uvědomil si, co všecko se dělo v její drahé, milé duši ve chvíli,

kdy v očekávání největší události v životě ženy nehybně ležela vedle něho.

V sedm hodin ho vzbudil dotek její ruky, kterou ucítil na rameni, a tichý

šepot. Asi se v ní svářil dvojí pocit - lítost, že ho budí, a přání popovídat

si s ním.

"Kosťo, nelekej se. Nic to není. Ale myslím... Mělo by se vzká-

zat pro Lizavetu Petrovnu."

Svíce opět hořela. Kitty seděla na posteli a v ruce měla pletení,

kterým se v posledních dnech zabývala.

"Prosím tě, nelekej se, nic to není. Vůbec se nebojím," řekla,

když uviděla jeho zděšený obličej, a přitiskla si jeho ruku k ňadrům, potom

ke rtům.

Rychle vyskočil, docela bez sebe, oka z ní nespustil, oblékl si

župan a zůstal stát a přitom se pořád díval na ni. Měl by už jít, ale nemohl

256

se odtrhnout od jejího pohledu. Miloval její tvář, znal každičký její výraz,

její pohled jako nikdo, ale ještě nikdy ji neviděl takto. Jak hanebný a hroz-

ný si vůči ní připadal, když si vzpomněl, jak byla včera roztrpčená, jak

ostře to cítil právě teď! Zruměnělá tvář, lemovaná hebkými vlasy, které vy-

klouzly zpod nočního čepečku, jí zářila radostí a odhodláním.

Ačkoli v celé Kittině povaze bylo tak málo nepřirozených, kon-

venčních rysů, Levin přece žasl nad vším, co se mu nyní odhalovalo, když

všecky roušky náhle spadly a sama podstata duše jí vyzařovala z očí. A v té

prostotě a otevřenosti ji viděl ještě zřetelněji, poznával tu milovanou bytost

ještě lépe. Usměvavě se na něho dívala, ale vtom škubla obočím, vztyčila

hlavu, rychle k němu přistoupila, vzala ho za ruku a přitiskla se k němu ce-

lým tělem, ovívajíc ho horkým dechem. Trpěla, a jako by se mu němě svě-

řovala se svými útrapami. A v první chvíli si ze zvyku pomyslil, že je to jeho

vina. Ale v jejím pohledu byla něha, která pravila, že mu nic nevyčítá, na-

opak ho pro ty útrapy miluje. "Kdo je tím vinen, ne-li já?" pomyslil si bez-děčně, pátraje po původci jejích útrap, aby ho ztrestal, ale žádný viník tu

nebyl. Zena trpěla, stěžovala si a přitom jásala nad svými útrapami, těšila se

z nich a milovala je. Viděl, že se v její duši děje něco krásného, ale co, to ne-

dokázal pochopit. Bylo to nad jeho chápání.

"Poslala jsem pro mamá. A ty honem jeď pro Lizavetu Pe-

trovnu... KosťoL. Už nic, už to přešlo."

Poodešla a zazvonila.

"Tak teď můžeš jít, jde sem Páša. Je mi dobře."

A Levin s údivem spatřil, jak si vzala pletení, které si přinesla

v noci, a znova se do něho pustila.

Když Levin jedněmi dveřmi vycházel, zaslechl, jak druhými

vchází služebná. Zůstal stát u dveří a slyšel, jak Kitty dává služce podrobné

rozkazy a sama s ní přetahuje postel.

Oblékl se, a zatímco zapřahali, poněvadž na drožkáře ještě by-

lo brzy. zase vletěl do ložnice, a to nikoli po špičkách, ale na křídlech, jak se

mu zdálo. Dvě děvčata v ložnici cosi horlivě stěhovala. Kitty zde přecháze-

la a pletla, rychle nahazovala oka a udílela pokyny.

"Teď jedu k doktorovi. Pro Lizavetu Petrovnu už jeli, ale

ještě se u ní stavím. Nepotřebuješ něco? Ano, nemělo by se vzkázat pro

Dolly?"

Kitty na něho pohlédla. Patrně neposlouchala, co jí říká.

"Ano, ano. Jdi, jdi už," vyhrkla, zamračila se a zamávala na

něho.

Už vcházel do salónu, když se z ložnice ozval žalostný nářek,

který vzápětí ztichl. Levin zůstal stát a dlouho nemohl pochopit.

Ovšem, byla to ona! Popadl se za hlavu a pádil dolů.

257

17 -B83

"Bože, smiluj se! Odpusť a pomoz!" opakoval si slova, která mu

nenadále přišla na jazyk. A on, člověk nevěřící, opakoval ta slova nejen

ústy. V té chvíli věděl, že nejen všecky jeho pochybnosti, ale ani rozumový

přístup k víře, ani ta neschopnost víry, kterou u sebe znal, mu nijak nebrá-

ní, aby se obracel k bohu. To vše bylo nyní rozváto v prach. Ke komu se

měl obrátit, ne-li k tomu, v jehož rukou byl (to cítil) on sám, jeho duše i je-

ho láska?

Povoz ještě nebyl připraven, ale v tom obzvláštním vypětí fy-

zických sil i péče o všechno, co měl učinit, nechtěl Levin ztrácet ani vteřinu,

proto na povoz nečekal, vydal se pěšky a Kuzmovi nařídil, aby ho dohonil.

Na rohu potkal spěchajícího nočního drožkáře. V malých sa-

ních seděla Lizaveta Petrovna v sametovém salupu a v šátku. "Chválabo-

hu, chválabohu!" řekl, když pln nadšení poznal její malou světlovlasou hla-

vu a obličej, který teď měl zvlášť vážný, skoro přísný výraz. Levin nedal za-

stavit a běžel vedle saní nazpět.

"Tak asi dvě hodiny? Ne víc?" zeptala se Lizaveta Petrovna.

"Petr Dmitrič bude doma, ale nespěchejte na něho. A kupte v lékárně

opium."

"Tak vy myslíte, že to dobře dopadne? Kéž by bůh dal!" řekl

Levin, a už spatřil, jak ze vrať vyjíždí povoz. Naskočil do saní ke Kuzmovi

a poručil mu, aby jel k lékaři.

XIV

Lékař ještě nebyl vzhůru a sluha oznámil, že "pan doktor šel

pozdě spát a říkal, ať ho nebudí, ale že brzo vstane". Sluha zrovna čistil

lampy a tvářil se velice zaměstnaně. Sluhova horlivá péče o lampy a jeho

lhostejnost k tomu, co se děje u Levinů, zpočátku Levina udivila, ale hned se

vzpamatoval a uvědomil si, že nikdo neví ani není povinen vědět o jeho po-

citech a že tím spíš musí jednat klidně, s rozmyslem a energicky, aby prora-

zil tu zeď lhostejnosti a dosáhl cíle. Neunáhlit se a nic neopominout, říkal si

Levin. Pociťoval stále rostoucí vzepětí fyzických sil i pozornosti ke všemu,

co měl udělat.

Když se dověděl, že lékař dosud nevstal, ze všech možností,

které se mu naskýtaly, zvolil tento postup: Kuzma pojede s dopisem k jiné-

mu lékaři, kdežto on sám pojede do lékárny pro opium, nebude-li lékař po

jeho návratu ještě vzhůru, podplatí sluhu anebo - kdyby se sluha zpěčo-

val - vzbudí lékaře násilím stůj co stůj.

V lékárně vyzáblý provizor, stejně lhostejný jako sluha, který

258

čistil lampy, dával do oplatek prášky a odepřel vydat opium. Levin měl nej-

lepší vůli neunáhlit se a nerozčilovat. Odvolal se na lékaře a na porodní

asistentku, vysvětlil, nač potřebuje opium, a začal provizora přemlouvat.

Provizor požádal německy o radu, zda má opium vydat, a když mu kdosi

za přepážkou dal svolení, vytáhl lahvičku, nálevku, pomalu nalil tekutinu

z velké láhve do malé, nalepil štítek, přes Levinovy námitky lahvičku zape-

četil a ještě ji chtěl zabalit. To už bylo nad Levinovy síly. Prudce vytrhl

provizorovi lahvičku z ruky a rozběhl se velkými skleněnými dveřmi ven.

Lékař ještě nevstal a sluha, zaměstnaný teď rozprostíráním koberce, ho od-

mítl vzbudit. Levin rozvážně vytáhl desetirublovou bankovku, a zvolna

pronášeje každé slovo, aniž přitom zbytečně mařil čas, podal ji sluhovi s vy-

světlením, že Petr Dmitrič (jak veliký a významný teď Levinovi připadal ten

Petr Dmitrič, na němž mu dříve tak málo záleželo!) slíbil, že přijde kdyko-

li, že se jistě nebude zlobit, a proto ať ho sluha hned vzbudí.

Sluha svolil, odebral se nahoru a Levina vybídl, aby šel do če-

kárny.

Levin slyšel, jak lékař za dveřmi kašle, přechází, myje se a cosi

říká. Uběhly asi tři minuty, Levinovi se zdálo, že to bylo přes hodinu. Už

nevydržel čekat déle.

"Petře Dmitriči, Petře Dmitriči!" zaúpěl do otevřených dveří.

"Proboha vás prosím, odpusťte mi. Přijměte mě tak, jak jste. Už to trvá přes

dvě hodiny."

"Hned, hned!" volal hlas a užaslý Levin slyšel, že lékař se při

těch slovech usmívá.

Jenom na okamžik..."

"Hned."

Uběhly další dvě minuty, než si lékař obul boty, a ještě dvě mi-

nuty, než se oblékl a učesal se.

"Petře Dmitriči!" opět spustil Levin žalostně, ale v té chvíli se

lékař objevil, ustrojený a učesaný. Ti lidé nemají svědomí. Česat se, když tu

člověk hyne úzkostí!

"Dobré jitro!" pravil lékař a podal Levinovi ruku, jako by

ho chtěl pozlobit svým klidem. "Žádný spěch. Tak co se děje?"

Aby byl co nejdůkladnější, začal Levin vykládat zbytečně do-

podrobna o ženině stavu, přičemž svůj výklad neustále přerušoval prosba-

mi, aby lékař jel hned s ním.

"Žádný spěch. Vždyť to neznáte. Asi tam budu zbytečný, ale

slíbil jsem-a-jistě přijedu. Jenže vůbec nehoří. Posaďte se prosím, nepřejete si

kávu?"

Levin se na něho podíval a v jeho pohledu byla otázka, zda se

mu posmívá. Avšak lékaře ani nenapadlo se smát.

259

17*

"Vím prosím, však to znám," řekl usměvavě, "taky mám rodi-

nu. Ale my muži jsme v takových chvílích nejubožejší. Mám jednu pacient-

ku, její muž vám při tom vždycky uteče do konírny."

"Ale co myslíte, Petře Dmitriči? Myslíte, že to šťastně dopad-

ne?"

"Všecko nasvědčuje, že to dopadne dobře."

"Tak přijedete hned?" otázal se Levin a zlostně si změřil sluhu,

přinášejícího kávu.

"Za hodinku."

"Ne, proboha!"

"No, tak počkejte, než se nasnídám."

Lékař se pustil do kávy. Oba chvíli mlčeli.

"Ale ti Turci jsou pořádně biti. Četl jste včerejší zvláštní vydá-

ní?" prohodil lékař žvýkaje housku.

"Ne, já už to nevydržím!" zvolal Levin a vyskočil. "Tak budete

u nás za čtvrt hodiny?"

"Za půl hodiny."

"Zaručeně?"

Když se Levin vrátil domů, setkal se u vchodu s kněžnou a šli

spolu ke dveřím ložnice. Kněžna měla v očích slzy a ruce sejí třásly. Objala

Levina a rozplakala se.

"Co je, Lizaveto Petrovno, milá zlatá?" Chytila za ruku Liza-

vetu Petrovnu, která jim vyšla se zářícím a ustaraným obličejem vstříc.

Jde to dobře," pravila. "Domluvtejí, ať si lehne. Uleví sejí."

Od chvíle, co Levin procitl a uvědomil si, co se děje, byl odhod-

lán neuvažovat, nic nepředvídat, uzamknout všechny myšlenky a city, ne-

přitěžovat ženě, ale naopak ji uklidňovat a dodávat jí odvahy, a takto sta-

tečně obstát v nadcházející zkoušce. Levin si nedovolil ani přemýšlet, co

bude a jak to skončí, ale podle toho, co slyšel, jak dlouho to obyčejně trvá.

utvořil si představu, že bude trpělivý a bude se krotit asi pět hodin, což se

mu zdálo možné. Ale když se vrátil od lékaře a opět uviděl, jak žena trpí,

opakoval stále častěji "panebože, odpusť, pomoz", vzdychal a obracel oči

vzhůru, a zmocnil se ho strach, že to nevydrží, že se rozpláče anebo uteče.

Taková to byla muka. A zatím uplynula pouhá hodina.

Ale po té hodině minula další, uběhly dvě, tři hodiny, celých

> pět hodin, které si vymezil jako nejkrajnější lhůtu pro svou trpělivost, a si-

tuace byla pořád stejná. A Levin pořád čekal, protože nemohl dělat nic ji-

ného než čekat, třebaže si co chvíli myslil, že jeho trpělivost je u konce a že

mu srdce užuž pukne bezmocnou lítostí.

Avšak míjely další minuty, hodiny a zase hodiny, a jeho trýzeň

a hrůza rostla a stupňovala se ještě víc.

260

Nic z obvyklých životních podmínek, bez nichž si neumíme nic

představit, pro Levina už neexistovalo. Ztratil povědomí času. Okamžiky,

ty okamžiky, kdy ho volala a kdy ji držel za zpocenou ruku, která mu s ne-

obyčejnou silou svírala ruku anebo ji zas odstrkovala - ty okamžiky se

mu zdály hodinami, a jindy mu zas hodiny připadaly jako okamžik. Byl

překvapen, když ho Lizaveta Petrovna požádala, aby rozsvítil svíci za špa-

nělskou stěnou, a zjistil, že už je pět hodin odpoledne. Kdyby mu byl někdo

řekl, že je teprve deset dopoledne, vůbec by se nedivil. Kde strávil celý ten

čas, to věděl zrovna tak špatně, jako neměl potuchy, kdy se co stalo. Viděl

její rozpálenou, chvílemi nechápavou a trpitelskou, jindy usměvavou

a uklidňující tvář. Viděl i zardělou, nervózní kněžnu s rozcuchanými šedi-

vými loknami, jak usilovně polyká slzy a kouše se do rtů, viděl i Dolly a lé-

kaře, kouřícího tlusté cigarety, Lizavetu Petrovnu s pevnou, odhodlanou

a konejšivou tváří i zachmuřeného starého knížete, který chodil po sále. Ale

jak přicházeli i odcházeli, kde byli, to nevěděl. Kněžna byla hned s lékařem

v ložnici, hned zas v pánském pokoji, kde se objevil prostřený stůl, jindy zas

byla pryč a byla tu Dolly. Pak si Levin vzpomínal, že ho někam posílali.

Jednou mu uložili, aby přestěhoval stůl a pohovku. Horlivě to vykonal

v domnění, že je to pro Kitty, a teprve potom se dověděl, že si vlastně chy-

stal nocleh. Pak ho poslali do pánského pokoje k lékaři s nějakým dotazem.

Lékař odpověděl a dal se do řeči o nepořádcích v městské radě. Potom ho

poslali do ložnice za kněžnou, aby donesl svatý obraz s pozlaceným stříbr-

ným kováním, a tak s pomocí staré kněžniny komorné lezl na skříňku, aby

obraz sundal, rozbil přitom věčné světlo a komorná mu domlouvala, aby se

nebál o ženu a nic si nedělal z rozbité lampičky, až nakonec obraz přinesl

a pečlivě jej zastrčil za polštáře v hlavách lože. Ale kde, kdy a jak to všecko

bylo, nevěděl. Ani nechápal, proč ho kněžna bere za ruku a s lítostivým po-

hledem ho prosí, aby se uklidnil. Nechápal, když ho Dolly přemlouvala,

aby se šel najíst a odváděla ho z pokoje, a dokonce lékař se na něho vážně

a soucitně díval a nabízel mu kapky.

Věděl a tušil pouze, že to, co se nyní děje, je podobné tomu, co

se dělo před rokem v hotelu gubernského města na smrtelném loži bratra

Nikolaje. Ale tenkrát to byl žal, dnes to byla radost. Avšak onen žal i tato

radost se vymykaly stejnou měrou obvyklým životním podmínkám, byly

v tomto obyčejném životě jakýmisi průhledy, za nimiž se objevilo cosi vyš-

šího. A celé dění bylo stejně tíživé a mučivé, a při nazírání této vyšší skuteč-

nosti dosahovala duše stejně nedostižitelně takové výše, jakou dřív nikdy

ani nechápala a kde ji rozum už nemohl dostihnout.

,Bože, odpusť a pomoz," opakoval si Levin ustavičně a přes

všecko dlouhé, zdánlivě naprosté odcizení cítil, že se obrací k bohu stejně

důvěřivě a prostě, jako kdysi v dětství a v raném mládí.

261

Po celý ten čas se v něm střídal dvojí různá nálada. Jiné

to bylo, když ji neviděl a seděl s lékařem, který kouřil jednu tlustou cigaretu

za druhou a zhasínal je o okraj plného popelníku, anebo když mluvil s Dol-

iv a s knížetem o obědě, o politice, o chorobě Marie Petrovny, chvílemi do-

cela zapomínal, co se děje, a měl pocit, že se vzbudil ze spánku, a zase jiná

nálada to byla, když ji viděl, když seděl v hlavách lože, kdy mu srdce div

nepuklo lítostí, a bez ustání se modlil k bohu. A pokaždé, když ho z chvil-

kového zapomnění vytrhoval křik, doléhající z ložnice, zase upadal do toho

podivného omylu jako v první chvíli. Pokaždé, když slyšel křik, vyskakoval,

běžel se ospravedlnit, cestou si uvědomoval, že za nic nemůže, a toužil ji

ochránit, pomoci jí. Ale sotva ji spatřil, zase viděl, že pomoci nemůže,

hrozil se a říkal:

"Bože, odpusť a pomoz." A jak ěas plynul, přibývalo obojí ná-

ladě na intenzitě. Tím klidnější byl, když ji neviděl a docela na ni zapomí-

nal, a tím mučivější byly její útrapy i pocit bezmoci. Vyskakoval, byl by

rád uprchl, ale nakonec běžel k ní.

Někdy, když ho zase a zase volala, jí to zazlíval. Ale když uvi-

děl její pokornou, usměvavou tvář a uslyšel slova "já jsem tě utrápila", ob-viňoval boha, ale sotva vzpomněl boha, vzápětí ho prosil za odpuštění

a smilování.

XV

Levin nevěděl, zda je pozdě či brzy. Všechny svíce už dávno

dohořely. Dolly byla před chvilkou v pánském pokoji a radila lékaři, aby si

šel lehnout. Levin seděl, poslouchal lékařovo vyprávění o dryáčnickém hyp-

notizérovi a díval se na popel jeho cigarety. Byla to chvíle oddechu, a Le-

vin se v myšlenkách zatoulal jinam. Docela zapomněl, co se nyní děje. Po-

slouchal lékařovo vyprávění a rozuměl mu. Vtom se ozval strašný křik. Ten

křik byl tak děsný, že Levin ani nevyskočil, ale se zatajeným dechem po-

hlédl ulekaně a tázavě na lékaře. Lékař sklonil hlavu na stranu, pozorně

poslouchal a pochvalně se usmál. Všecko bylo tak nezvyklé, že Levina už

nic nezaráželo. Asi to musí tak být, myslil si a zůstal sedět. Čí to byl křik?

Levin vyskočil, po špičkách vběhl do ložnice, obešel Lizavetu Petrovnu

a kněžnu a stoupl si na své místo u hlav postele. Křik ustal, ale něco se tu

» změnilo. Co vlastně - neviděl a nechápal, ani nechtěl vidět a chápat. Ale

poznal to na Lizavetě Petrovně. Její tvář byla přísná a bledá a stále stejně

odhodlaná, ačkoli se jí čelisti trochu škubaly a oči měla pozorně upřeny na

262

Kitty. Rozpálená, zmučená, zpocená Kittina tvář s přilepenou kadeří vlasů

byla obrácena k němu a hledala jeho pohled. Zvednuté ruce se vztahovaly

po jeho rukou. Uchopila ho zpocenýma rukama za studené ruce a tiskla si

je k obličeji.

,Nechoď pryč, nechoď pryč! Já se nebojím, nebojím se!" chrlila

překotně. "Maminko, sundejte mi náušnice. Překážejí mi. Nebojíš se? Už to

brzo bude, Lizaveto Petrovno..."

Mluvila horečně rychle a chtěla se usmát. Ale vtom sejí obličej

znetvořil a odstrčila muže od sebe.

"Ne, to je hrozné! Já umřu, umřu! Jdi pryč, jdi pryč!" zvolala

a znova se ozval ten strašný křik.

Levin se chytil za hlavu a vyrazil z pokoje.

"To nic, to nic, všecko je dobré!" volala za ním Dolly.

Ale ať říkali co chtěli, Levin věděl, že teď už je všecko ztraceno.

Opřen hlavou o veřej stál ve vedlejším pokoji a slyšel něčí vřískot a řev, jaký

ještě nikdy neslyšel, a věděl, že tak křičí to, co kdysi bylo Kitty. Dítě si už

dávno nepřál. Nyní to dítě nenáviděl. Teď si ani nepřál, aby žía, přál si jen,

aby to hrozné utrpení skončilo.

"Doktore! Co to znamená? Co to je? Bože můj!" zvolal a chytil

přicházejícího lékaře za ruku.

"Už se blíží konec," pravil lékař. A tvářil se při tom tak vážně,

že Levin pochopil slova "blíží se konec" v tom smyslu, že Kitty umírá.

Jako pominutý vběhl do ložnice. První, co uviděl, byla tvář Li-

zavety Petrovny. Byla ještě chmurnější a přísnější. Kittin obličej zde nebyl.

Na místě, kde byl předtím, bylo cosi strašného jak křečovitým výrazem, tak

zvukem, který odtamtud vycházel. Levin klesl hlavou na pelest. Cítil, že

mu puká srdce. Strašlivý křik neustával, ale byl ještě strašlivější, až jako by

dospěl nejvyššího stupně hrůzy, pojednou ztichl. Levin nevěřil svému slu-

chu, avšak nemohlo být pochyb. Křik ztichl a bylo slyšet tichý shon, šramot

a zrychlený dech, a její přerývaný, živý a něžný, šťastný hlas tiše pronesl:

"Už je po všem."

Zvedl hlavu. S rukama bezvládně ležícíma na pokrývce, ne-

smírně krásná a tichá, mlčky se na něho dívala a chtěla se usmát, ale

nemohla.

A Levin náhle cítil, že se z toho tajuplného a děsivého, nadpo-

zemského světa, v kterém žil dvaadvacet hodin, opět přenesl do dřívějšího

obyčejného světa, který teď byl naplněn takovým novým jasem štěstí, žeje

neunesl. Všechny napjaté struny praskly. Vzlyky a slzy radosti, kterých se

nenadal, propukly tak mocně a lomcovaly celým jeho tělem, že dlouho ne-

mohl promluvit.

Padl před postelí na kolena, držel si ženinu ruku před ústy a lí-

bal ji, a ta ruka slabým pohybem prstů opětovala jeho polibky. A zatím

tam, v nohách postele, v obratných rukou Lizavety Petrovny se chvěl jako

plamínek nad kahanem život lidského tvora, který až dosud neexistoval

a který teď stejně, stejným právem a s týmž vědomím vlastní důležitosti bude

žít a plodit sobě podobné.

"Žije, žije! A k tomu chlapeček! Jen žádné obavy!" uslyšel Le-

vin hlas Lizavety Petrovny, která třesoucí se rukou poplácávala dítě po zá-

dech.

"Maminko, opravdu?" ozvala se Kitty.

Jen vzlykot jí byl odpovědí.

A jako neklamná odpověď na matčinu otázku zazněl do ticha

hlas docela jiný, než byly všechny hlasy v pokoji, tlumeně hovořící. Byl to

smělý, vyzývavý, bezohledný křik nového lidského tvora, který se tu najed-

nou objevil.

Kdyby byl předtím Levinovi někdo řekl, že Kitty zemřela, že

on zemřel s ní, že jejich děti jsou andělé a že zde stojí před tváří boží - nic

264

by se nebyl divil. Ale když se teď vrátil do světa skutečnosti, dalo mu velkou

námahu, aby si uvědomil, že je živa a zdráva a že ten nemožně vřeštící tvor

je jeho syn. Kitty žila, útrapy skončily. A Levin byl nevýslovně šťasten. To

si uvědomoval, a proto byl dokonale šťasten. Ale dítě? Kde se vzalo, proč,

kdo je to? Pořád nemohl pochopit, nemohl si zvyknout na tu myšlenku. Při-

padalo mu to zbytečné, nepřiměřené a dlouho si nemohl zvyknout.

XVI

Kolem desáté hodiny seděli u Levina starý kníže, Sergej Ivano-

vic a Stepán Arkadjič, a když pohovořili o rodičce, mluvili také o jiných vě-

cech. Levin poslouchal, bezděčně při těch řečech vzpomínal na nedávnou

událost, na všechno, co se zběhlo do dnešního rána, a vzpomínal i na sebe,

jaký byl včera, než se to stalo. Od té doby jako by uplynulo sto let. Připadal

si jako na nějakém nedostupném vrcholu, z kterého opatrně sestupoval,

aby neurazil své společníky. Mluvil a bez ustání myslil na ženu, zevrubně

uvažoval, jak se jí daří, vzpomínal na syna a snažil se přivyknout myšlence

na jeho existenci. Celý ženský svět, který pro něho nabyl nového, neznámé-

ho významu po tom, co se oženil, stoupl teď v jeho představách do takové

výše, že jej nemohl ve své fantazii obsáhnout. Naslouchal rozhovoru

o včerejším obědě v klubu a přemýšlel: Co teď asi dělá, jestlipak usnula? Jak

se jí daří? Nač myslí? Křičí syn Dmitrij? A uprostřed rozmluvy, uprostřed

věty vyskočil a odcházel z pokoje.

,Vzkaz mi, jestli k ní smím," pravil kníže.

"Dobře, hned," odpověděl Levin a bez meškání šel k ní.

Nespala, ale tiše rozmlouvala s matkou o brzkých krtinách.

Byla hezky ustrojená, učesaná, měla parádní čepeček bledě

modře zdobený, ruce položené na pokrývce a ležela naznak. Přivítala ho

pohledem a pohledem ho volala k sobě. Její pohled, i tak jasný, rozjasňoval

se ještě víc, když se muž blížil k ní. Ve tváři sejí zračila podobná proměna

z pozemského v nadpozemské, jaká bývá ve tvářích zesnulých, jenže tam je

to loučení, zde to byl pozdrav na uvítanou. Opět ho zaplavilo vzrušení jako

ve chvíli, kdy rodila. Vzala ho za ruku a ptala se, zda spal. Nebyl schopen

odpovědi a odvrátil se, protože si uvědomil svou slabost.

,A já jsem si zdřímla, Kosťo!" řekla mu. ,A je mi teď tak

dobře."

Dívala se na něho, ale vtom se její výraz změnil.

265

"Dejte mi ho," řekla, jakmile zaslechla, že dítě zapištělo. "Dej-

te mi ho sem, Lizaveto Petrovno, ať se taky podívá."

"No, tak ať se táta podívá," řekla Lizaveta Petrovna, zvedla

cosi červeného, podivného a rozkývaného a přinesla to. "Počkejte, nejdřív

se dáme do pořádku." A Lizaveta Petrovna položila to kývající se, červené

něco na postel, začala dítě rozvinovat a zavinovat, zdvíhala je a převracela

jedním prstem a něčím je zasypávala.

Při pohledu na to žalostné stvořeníčko se Levin marně snažil

najít ve svém nitru aspoň nějaké příznaky otcovské lásky. Cítil k té bytosti

jen ošklivost. Ale když bylo dítě rozbalené, když se mihly tenoučké ručky

a šafránově zbarvené nožky, rovněž s prstíky, dokonce s nápadným palcem,

a když Levin viděl, jak Lizaveta Petrovna rovná ty zkroucené ručky jako

nějaká měkká péra a balí je do plenek, zmocnila se ho taková lítost nad tím

stvořením a takový strach, aby mu neublížila, že ji chytil za ruku.

Lizaveta Petrovna se dala do smíchu.

"Nic se nebojte!"

Když bylo dítě převinuto a proměněno v tuhou loutku, Lizave-

ta je pohoupala, jako by se chlubila svým dílem, a odklonila se, aby Levin

mohl vidět syna v celé jeho kráse.

Kitty se na ně úkosem dívala a oka z nich nespustila.

"Dejte mi ho, dejte ho sem!" řekla a dokonce se chtěla nad-

zvednout.

"Co to děláte, Kateřino Alexandrovno, to nesmíte, takové

prudké pohyby! Počkejte, hned vám ho podám. Jenom se ukážeme tatínko-

vi, co jsme za pašáka!"

A Lizaveta zdvihla k Levinovi jednou rukou (druhá podpírala

prsty kývající se hlavičku) toho podivného červeného tvora, který se kroutil

a schovával hlavu za okraj pleny. Ale měl také nos, šilhavé oči a mlaskající

rty.

"Krásné dítě!" řekla Lizaveta Petrovna.

Levin trpce vzdychl. To krásné dítě v něm budilo jen ošklivost

a útrpnost. Vůbec to nebyl cit, jaký očekával.

Odvrátil se, zatímco Lizaveta Petrovna kladla dítě k prsu, na

který ještě nebylo zvyklé.

Najednou Levina přiměl smích, aby zvedl hlavu. To se zasmála

Kitty. Dítě si vzalo prs.

"Tak dost, už dost!" říkala Lizaveta Petrovna, ale Kitty dítě

nepustila. Usnulo jí v náručí.

"Teď se podívej," pravila Kitty, otáčejíc k němu dítě tak,

aby na ně viděl. Stařecký obličejík se najednou svraštil ještě víc a dítě

kýchlo.

266

Levin se sotva ubránil slzám něhy, s úsměvem ženu políbil

a odešel z pokoje.

Cítil k tomu tvorečku něco úplně jiného, než očekával. Nic ve-

selého a radostného v tom citu nebylo, naopak, byl to nový mučivý strach.

Bylo to vědomí, že je zde nová oblast zranitelnosti. A to vědomí bylo první

dobu tak mučivé, strach, aby se tomu bezbrannému stvoření něco nestalo,

byl tak mocný, že za ním mizel zvláštní pocit bláhové radosti a téměř pý-

chy, který se ho zmocnil, když dítě kýchlo.

XVII

Oblonskij se octl v neutěšených poměrech.

Peníze za dvě třetiny lesa už byly utraceny a Stěpan Arkadjič si

vybral od obchodníka skoro celou poslední třetinu předem, a to při deseti-

procentní srážce. Obchodník už nechtěl žádné peníze dát, tím spíš, že Dar-

je Alexandrovna letos v zimě poprvé uplatnila svá práva na majetek a od-

mítla podepsat smlouvu, že obdržela částku za poslední třetinu lesa. Celé

služné padlo na vydání v domácnosti a na úhradu nekonečných menších

dluhů. Stěpan Arkadjič byl úplně bez peněz.

Bylo to nemilé, trapné a Oblonskij soudil, že takhle to

nemůže dál jít. Podle jeho názoru to bylo způsobeno tím, že pobíral příliš

nízký plat. Místo, které zastával, bylo dle všeho dobré před pěti lety, ale

dnes už to nebylo ono. Petrov, ředitel banky, dostával dvanáct tisíc. Sven-

tickij jako člen správní rady měl sedmnáct tisíc. Mitin, který založil banku,

vydělával padesát tisíc. Asi jsem spal, a proto na mne zapomněli, myslil si

Stěpan Arkadjič. A začal poslouchat, co se kde mluví, pátral, až si koncem

zimy vyhlédl tuze pěkné místo a podnikl na ně útok, nejprve z Moskvy pro-

střednictvím tetiček, strýců, přátel a potom, když věc uzrála, rozjel se na ja-

ře osobně do Petrohradu. Bylo to jedno z těch míst, jakých se dnes (v růz-

nem měřítku, s jedním tisícem až padesáti tisíci ročního platu) vyskytuje

více, než dřív bývalo teplých místeček, kde se braly úplatky. Bylo to místo

člena komise pro spojené filiálky vzájemného úvěrního ústavu jižních drah

a bankovních podniků. Toto místo - jako všechna taková místa -

vyžadovalo tak obrovských znalostí a činorodosti, jaké by se daly těžko

spojit v jednom člověku. A poněvadž se nenalezl člověk, který by v sobě ty-

to vlastnosti soustřeďoval, přece jen bylo žádoucí, aby to místo raději zastá-

val člověk poctivý než nějaký nepoctivec. A Oblonskij byl nejen poctivý

člověk (bez důrazu), ale byl člověk poctivý (s důrazem), při čemž to slovo

267

mělo obzvláštní význam, jako když se v Moskvě říká "pracovník poctivý,

spisovatel poctivý, časopis poctivý, poctivá instituce, poctivý směr", což

znamená nejenže člověk či instituce nejednají nečestně, ale že také dokážou

příležitostně se otřít o vládní kruhy. Stěpan Arkadjič se v Moskvě pohyboval

v kruzích, v nichž bylo to slovo zavedeno, platil tam za člověka poctivého,

a měl tudíž na ono místo větší nárok než jiní.

Místo vynášelo sedm až deset tisíc ročně a Oblonskij je mohl

zastávat, aniž se vzdal svého místa ve státní službě. Věc závisela na dvou

ministerstvech, jedné dámě a dvou židech, a se všemi těmi lidmi, ačkoli už

byli duševně připraveni, se Oblonskij musel v Petrohradě setkat. Kromě to-

ho slíbil sestře Anně, že vymůže na Kareninovi určitou odpověď ve věci roz-

vodu. Vyškemral na Dolly padesát rublů a odjel do Petrohradu.

Když Stěpan Arkadjič seděl u Karenina v pracovně a poslou-

chal jeho rozklad o příčinách neutěšeného stavu ruských financí, nemohl se

dočkat, kdy už Karenin skončí, aby si s ním promluvil o své záležitosti a

o Anně.

"Ano, to je velice správné," řekl, když si Alexej Alexandrovič

sundal skřipec, bez kterého teď už nemohl číst, a tázavě pohlédl na bývalého

švagra, "je to velice správné, pokud jde o jednotlivé detaily, ale principem

naší doby je přece jen svoboda."

"Ovšem, ale já zde vytyčuji jiný princip, který zahrnuje i prin-

cip svobody," pravil Alexej Alexandrovič s důrazem na slově "zahrnuje"

a opět si nasadil skřipec, aby posluchači znova přečetl místo, kde to bylo

vysloveno.

Alexej Alexandrovič prolistoval úhledně napsaný rukopis s ši-

rokými okraji a znova přečetl onu přesvědčivou pasáž.

"Neodmítám ochranářský systém pro výhody, plynoucí sou-

kromým osobám, nýbrž pro obecný prospěch - a to stejně vrstev nižších,

jako vyšších," řekl, a při tom se podíval přes skřipec na Oblonského. "Ale oni to nedovedou pochopit, oni jsou vedeni jen zájmy osobními a dají se

strhnout frázemi."

Stěpan Arkadjič věděl: když Karenin začne mluvit o tom, co dě-

lají a myslí si oni, totiž lidé, kteří nechtěli přijímat jeho návrhy a byli příči-

nou všeho zla v Rusku, pak už se debata chýlí ke konci. Proto se teď milerád

vzdal principu svobody a plně souhlasil. Alexej Alexandrovič se odmlčel a

v zamyšlení listoval v rukopise.

"Ach ano, abych nezapomněl," řekl Stěpan Arkadjič, "chtěl

jsem tě poprosit, až se setkáš s Pomorským, aby ses mu příležitostně zmínil,

že bych moc rád dostal to volné místo člena komise pro spojené filiálky vzá-

jemného ústavu jižních drah a bankovních podniků."

Karenin se vyptal, v čem záleží činnost nové komise, a zamyslil

268

se. Uvažoval, zda v činnosti té komise není něco, co by odporovalo jeho

návrhům. Ale poněvadž činnost nové instituce byla velmi složitá a jeho

návrhy zahrnovaly značně rozsáhlou oblast, nemohl se v tom hned vyznat.

Sňal si skřipec a pravil:

"Ovšemže, mohu mu říci. Ale proč vlastně chceš to místo?"

Je dobře placeno, až devět tisíc, a moje prostředky..."

,Devět tisíc," opakoval Alexej Alexandrovič. Vysoká číslice

mu připomněla, že po této stránce je zamýšlená činnost Štěpána Arkadjiče

v rozporu s ústřední myšlenkou jeho návrhů, které vždy směřovaly k hospo-

dárnosti.

"Soudím a napsal jsem o tom poznámku, že v dnešní době jsou

tyto neúměrné platy příznakem chybné hospodářské politiky naší správy."

"Ale co bys chtěl!" řekl Stěpan Arkadjiě. "No, ředitel banky dej-

me tomu dostává deset tisíc - přece šije zaslouží. Nebo inženýr má dva-

náct tisíc. Je to vyhledávaný obor, říkej si co chceš!"

"Domnívám se, že plat je něco podobného jako cena zboží

a má se řídit zákonem nabídky a poptávky. Jestliže se výměra platu uchylu-

je od tohoto zákona, jako když například vidím, že dva inženýři absolvují

vysokou školu, oba mají stejné znalosti a schopnosti, přičemž jeden má čty-

řicet tisíc, kdežto druhý se musí spokojit s dvěma tisíci, anebo když

akciové společnosti jmenují řediteli bank s obrovským platem všelijaké

právníky nebo husary, kteří nemají žádné zvláštní odborné vědomosti, pak

docházím k závěru, že plat není vyměřován podle zákona nabídky a po-

ptávky, ale přímo protekčně. A to je zneužití, které je závažné samo o sobě

a přitom se škodlivě odráží ve státních úřadech. Domnívám se..."

"Dobře, ale uznej, že tu zahajuje činnost nová, nesporně uži-

tečná instituce. Říkej si co chceš, ale ta věc má budoucnost! Nejdůležitější

je, aby se to dělalo poctivě," řekl Stěpan Arkadjič důrazně.

Alexej Alexandrovič však neznal moskevský význam slova "po-

ctivý".

"Poctivost je pouze negativní vlastnost," řekl.

"Ale stejně bys mi prokázal velkou laskavost," pravil Stěpan

Arkadjič, "kdybys za mne ztratil slovo u Pomorského. Jen tak, mezi řečí..."

"Ale vždyť o tom tuším rozhoduje spíš Bolgarinov," po-

znamenal Alexej Alexandrovič.

"Bolgarinov, ten plně souhlasí," pravil Oblonskij a začervenal

se.

Stěpan Arkadjič se při zmínce o Bolgarinovi začervenal, protože

toho dne dopoledne u žida Bolgarinova byl a ta návštěva v něm zanechala

nepříjemnou vzpomínku. Stěpan Arkadjič najisto věděl, že věc, které chce

sloužit, je věc nová, slibná a poctivá, ale dnes dopoledne, když ho Bolgari-

269

i

nov zřejmě úmyslně nechal dvě hodiny čekat s ostatními návštěvníky

v předpokoji, najednou z toho byl nesvůj.

Snad byl nesvůj, že on, potomek Rjurikův, kníže Oblonskij, se-

dí dvě hodiny v předpokoji u žida, anebo že poprvé v životě nenásleduje

vzoru svých předků a nechce sloužit jen státu, nýbrž vstupuje na nové kol-

biště, ale tak či onak byl hrozně nesvůj. Za toho dvouhodinového čekání

u Bolgarinova se čiperně procházel po čekárně, hladil si licousy, dával se do

řeči s ostatními návštěvníky a vymýšlel si slovní hříčku, jak se ucházel u ži-

do o místo, aby mu neušlo, ale přitom pečlivě skrýval před ostatními i sám

před sebou své pocity.

Ale celou tu dobu byl nesvůj a rozmrzelý, sám nevěděl proč,

zda proto, že se mu nedařil vtip "ucházel jsem se o ucházející místo, a zatím

ucházel čas", či pro něco jiného. Když ho konečně Bolgarinov nadmíru

uctivě přijal, s patrným triumfem nad jeho pokořením, a téměř mu od-

řekl, hleděl na to Stěpan Arkadjič co nejrychleji zapomenout. Až teď si na

to vzpomněl, a proto se začervenal.

XVIII

"Ještě mám něco, ty víš co. Týká se to Anny," řekl po krátké

pomlčce Stěpan Arkadjič, když ze sebe setřásl nelibý dojem.

Jakmile Oblonskij vyslovil Annino jméno, obličej Alexeje Ale-

xandroviče se úplně změnil, místo nedávné živosti se v něm objevila únava a

mrtvolná bledost.

"Co si vlastně ode mne přejete?" řekl a otočil se v křesle skládaje skřipec.

"Rozhodnutí, jakékoli rozhodnutí, Alexeji Alexandroviči.

Obracím se teď k tobě (ne jako k oklamanému manželu, chtěl říci Stěpan

Arkadjič, ale v obavě, aby tím nepokazil celou věc, nahradil to slovy:) ne jako

k státníkovi (což se sem nehodilo), ale prostě jako k člověku, a to jako k

dobrému člověku a křesťanu. Musíš se nad ní slitovat."

"Totiž v čem vlastně?" řekl Karenin tiše.

"Ano, slitovat se nad ní. Kdybys ji viděl jako já - strávil jsem

s ní celou zimu - jistě by ses nad ní ustrnul. Její situace je hrozná, doslova

hrozná."

"Myslil jsem," odpověděl Alexej Alexandrovič ještě vyšším,

skoro pisklavým hlasem, ,že Anna Arkadjevna má všecko, co si sama přála."

"Ach proboha, Alexeji Alexandroviči, nechme těch rekrimina-

270

cí! Co bylo - bylo, a ty víš, po čem Anna touží a nač čeká - na roz-

vod."

"Ale já jsem se domníval, že Anna Arkadjevna upustila od roz-

vodu, když si kladu závaznou podmínku, že syn zůstane mně. V tom smy-

slu jsem také odpověděl a soudil jsem, že věc je vyřízena. A pokládám ji za

vyřízenou," zavřískl Alexej Alexandrovič.

"Ale nerozčiluj se, proboha," řekl Stěpan Arkadjič a chlácholivě

položil švagrovi ruku na koleno. "Věc není vyřízena. Dovolíš-li mi, abych ji

rekapituloval, měly se věci takto: když jste se rozešli, zachoval ses velkoryse

a nejvýš ušlechtile. Dal jsi jí všecko - volnost a dokonce rozvod. Ona to

ocenila. Ne, jen si nemysli. Skutečně to plně ocenila. Natolik, že v těch

prvních chvílích, protože si byla před tebou vědoma své viny, všecko nále-

žitě nezvážila a ani nemohla zvážit. Zřekla se všeho. Ale život a čas ukázal,

že její postavení je zoufalé a nemyslitelné."

"Život Anny Arkadjevny mě nemůže zajímat," přerušil ho Ale-

xej Alexandrovič a povytáhl obočí.

"Dovol, abych tomu nevěřil," jemně namítl Stěpan Arkadjič.

Její situace je pro ni trapná a přitom z toho nikdo nemá pražádnou výho-

du. Řekneš, že si to zaslouží. Ví to a o nic tě neprosí. Říká rovnou, že od te-

be nesmí nic chtít. Ale já, my všichni příbuzní, kteří ji máme rádi, tě prosí-

me, zapřísaháme tě. Proč se trápí? Co z toho kdo má?"

"Dovolte, zdá se, že ze mne děláte obžalovaného," vyhrkl Ka-

renin.

"Ale ne, vůbec ne, rozuměj mi," řekl Stěpan Arkadjič a opět se

dotkl jeho ruky, jako by byl přesvědčen, že ten dotek švagra obměkčuje.

"Říkámjenom tolik, že je v zoufalé situaci, kterou můžeš zmírnit a přitom

nic neztratíš. Zařídím ti všecko tak, že o tom ani nebudeš vědět. Vždyť jsi to

slíbil."

"Slib byl učiněn dříve. A domníval jsem se, že otázka, co se sy-

nem, bude rozhodující. Kromě toho jsem doufal, že Anna Arkadjevna bude

mít tolik velkomyslnosti..." namáhavě ze sebe vypravil zbledlý Alexej Ale-

xandrovič a rty se mu třásly.

"A také všecko přenechává tvé velkomyslnosti. Prosí, úpěnlivě

prosí o jedinou věc - aby byla vysvobozena z dnešní nesnesitelné situace.

Už nežádá syna. Alexeji Alexandroviči, jsi dobrý člověk. Vžij se na oka-

mžik do jejího postavení. Otázka rozvodu je pro ni v dané situaci otázkou ži-

vota a smrti. Kdybys byl už dříve neslíbil, smířila by se se svým osudem

a žila by na venkově. Ale ty jsi slíbil, ona ti napsala a přestěhovala se do

Moskvy. A v Moskvě, kde každé setkání je pro ni jako nůž do srdce,

v Moskvě žije už půl roku a denně čeká na rozhodnutí. Vždyť to je stejné,

jako nechat odsouzenci celé měsíce oprátku na krku a slibovat mu, že mož-

ná bude popraven a možná dostane milost. Slituj se nad ní, a já bych mohl

všecko tak zařídit... Tvoje skrupule..."

"O tom nemluvím, o tom..." štítivě ho přerušil Alexej

Alexandrovič. "Ale možná, že jsem slíbil něco, co jsem neměl právo

slibovat."

"Odmítáš tedy splnit, co jsi slíbil?"

"Nikdy jsem neodmítal splnit, co je možné, ale chci mít čas na

rozmyšlenou, abych věděl, do jaké míry je slib splnitelný."

"Ne, Alexeji Alexandroviči!" zvolal Oblonskij a vyskočil. "To-

mu nechci věřit. Ona je tak nešťastná, jak jen může být žena nešťastná,

a nesmíš odepřít tak..."

"Do jaké míry je slib splnitelný. Vous professez ďétre un libře

penseur. Ale já jako člověk věřící nemohu v takové závažné věci jednat

proti křesťanskému zákonu."

"Ale v křesťanských společnostech i u nás, pokud vím, je roz-

1 Platíš za volnomyšlenkáře. (Jranc.)

272

vod dovolen," řekl Stěpan Arkadjič. "Rozvod připouští i naše církev. A vidí-

me..."

"Připouští, ale ne v tomto smyslu."

"Alexeji Alexandroviči, já tě nepoznávám," pravil Oblonskij

po chvíli mlčení. "Což jsi neodpustil vše (a což jsme to neocenili?) a nebyl

jsi ochoten - právě, žés byl veden křesťanskými city - všecko obětovat?

Sám jsi říkal, že dáš i plášť, když ti berou sukni, a teď..."

"Žádám," náhle vstávaje zapištěl Alexej Alexandrovič, bledý

a s třesoucí se bradou, "žádám, abyste přestal, přestal... o tom mluvit."

"Ach ne! No, odpusť, odpusť mi, jestli jsem tě rozladil," začal

Stěpan Arkadjič s rozpačitým úsměvem a podával Kareninovi ruku, "ale

přece jsem jako vyslanec jenom vyřizoval, co jsem měl uloženo."

Alexej Alexandrovič mu podal ruku a zamyslil se.

"Musím si všecko rozmyslit a zeptat se na radu. Pozítří dosta-

nete určitou odpověď," dodal po chvíli přemýšlení.

XIX

Stěpan Arkadjič už byl na odchodu, když přišel Korněj a hlásil:

"Sergej Alexejevič!"

"Kdopak je to Sergej Alexejevič?" užuž začal Stěpan Arkadjič,

ale hned si vzpomněl.

"Ach ano, Serjoža!" řekl.

Sergej Alexejevič! A on si myslil, že je to přednosta odboru.

Vždyť ho Anna prosila, aby se na něho podíval, vzpomněl si.

A v paměti se mu vybavil nesmělý, žalostný výraz, s kterým mu

Anna řekla na rozloučenou: "Přece ho uvidíš. Zjisti podrobně, kde je, koho

má u sebe. A Stivo... kdyby bylo možné! Je to přece možné?" Stěpan Arkad-

jič pochopil, co znamená "kdyby bylo možné". Kdyby bylo možné provést

rozvod tak, aby syn zůstal jí... Nyní Stěpan Arkadjič viděl, ž.e na to není ani

pomyšlení, ale přesto byl rád, že synovce uvidí.

Alexej Alexandrovič švagra upozornil, že se před synem nikdy

nemluví o matce, a žádal ho, aby se o ní nezmiňoval ani slovem.

"Byl velice nemocen po tom setkání s matkou, s kterým jsme

ne-po-čí-tali," pravil Alexej Alexandrovič. "Skoro jsme se obávali o jeho život. Ale racionálním léčením a v létě koupáním v moři se jeho zdraví zlepši-

lo a teď jsem ho na radu lékaře dal do školy. Vliv spolužáků je opravdu bla-

hodárný. Je teď úplně zdráv a dobře se učí."

273

Ě

"Takový junák! To už vážně není Serjoža, ale hotový Sergej

Alexejevič!" s úsměvem řekl Stěpan Arkadjič, když uviděl hezkého statného

chlapce v modrém kabátku a dlouhých kalhotách, který rázně a nenucené

vešel do pokoje. Chlapec vypadal zdravě a vesele. Uklonil se strýci jako ci-

zímu člověku, ale když ho poznal, začervenal se a skoro uraženě a rozzlobe-

ně se od něho rychle odvrátil. Sel k otci a podal mu školní zprávu.

"No, je to slušné," řekl otec, "můžeš jít."

"Zhubl a vyrostl, a už to není děcko, ale kluk. To se mi líbí,"

řekl Oblonskij. "Ale pamatuješ se na mne?"

Chlapec se honem ohlédl po otci.

"Pamatuju, mon onele ," odvětil, podíval se na strýce a opět

sklopil zrak.

Strýc zavolal hocha k sobě a vzal ho za ruku.

"Tak co, jak se máme?" Rád by se byl s ním dal do řeči a

nevěděl, jak začít.

Chlapec neodpovídal, červenal se a opatrně táhl ruku zpět.

1 Strýčku, (franc.)

274

Jakmile Stěpan Arkadjič jeho ruku pustil, pohlédl Serjoža tázavě na otce,

a už jako pták, puštěný na svobodu, hbitě vyrazil z pokoje.

Uplynul rok od té doby, co Serjoža viděl naposledy svou mat-

ku. Od těch časů už o ní neslyšel. Téhož roku byl dán do školy, kde poznal

spolužáky a oblíbil šije. Sny a vzpomínky na matku, z kterých se po onom

shledání roznemohl, ho teď už nezajímaly. Kdykoli se dostavily, horlivě je

zapuzoval, protože se za ně styděl, hodily se snad pro děvčata, ale ne pro

chlapce a kamaráda. Věděl, že mezi otcem a matkou došlo ke sváru, který

je rozloučil, věděl, že je mu souzeno zůstat s otcem, a snažil se té myšlence

přivyknout.

Setkání se strýcem, který byl podobný matce, mu bylo ne-

příjemné, protože v něm vyvolalo vzpomínky, za které se styděl. Bylo mu to

tím nepříjemnější, že z některých slov, která zaslechl, dokud čekal za

dveřmi pracovny, a zvláště z výrazu otcova a strýcova obličeje se dovtípil,

že mluvili o matce. A aby nemusel odsuzovat otce, u kterého žil a na kterém

byl závislý, a především aby nepodlehl citlivosti, což považoval za věc tak

ponižující, raději se vyhnul strýci, který ho přijel vyrušit z klidu, a snažil se

nemyslit na to, co mu strýc připomínal.

Ale když Stěpan Arkadjič vyšel v patách za ním ven, zahlédl ho

na schodech, zavolal si ho a ptal se, co dělá ve škole o přestávkách mezi

vyučováním, Serjoža se s ním - protože tu nebyl otec - rozpo-

vídal.

"Myši teďhrajemnavlak," odpověděl na strýcovu otázku. "Ví-

te, to se dělá tak: dva si sednou na lavici. To jsou cestující. A jeden si na tu

lavici stoupne. A ostatní se zapřáhnou. Chytnou se za ruce nebo za opasky,

a ženou se přes všecky sály. Dveře se otevřou už napřed. Ale je to těžké,

dělat konduktéra!"

,To je ten, co stojí?" otázal se Stěpan Arkadjič s úsměvem.

"Ano. Na to musí být kuráž a šikovnost, hlavně když vlak na-

jednou zastaví nebo když někdo spadne."

"To se ví, to není jen tak," řekl Stěpan Arkadjič a smutně se dí-

val do těch očí, jiskrných po matce, teď už ne dětských, ne už docela nevin-

ných. A třebaže Alexejovi Alexandroviči slíbil, že nebude mluvit o Anně,

nedalo mu to.

"A pamatuješ se na maminku?" zeptal se náhle.

"Ne, nepamatuju," vyhrkl Serjoža, zrudl jako mák a sklopil

oči. A strýc už z něho nedostal ani slovo.

Za půl hodiny nalezl slavjanofilský vychovatel svého svěřence

na schodech a dlouho nemohl pochopit, zda se vzteká nebo pláče.

Jistě jste upadl a uhodil jste se?" pravil vychovatel. "Říkal

jsem, že je to nebezpečná hra. Musím na to upozornit pana ředitele."

275

"Kdybych se uhodil, nikdo by to íevěděl. To je jisté."

"Tak co je vám?"

"Nechtě mě! Pořád jestli se pamatuju nebo ne... Co je mu do

toho? Co bych se pamatoval. Dejte mi pokoj!" obrátil se, ne už k vychova-

teli, ale k celému světu.

XX

Jako vždy, Oblonskij ani tentokrát v Petrohradě nezahálel.

Kromě řízení, které měl s rozvodem sestřiným a s obstaráváním místa, mu-

sel se v Petrohradě jako vždy osvěžit po moskevské zatuchlosti, jak říkal.

Přes své šantány a omnibusy byla Moskva přece jen rybník se

stojatou vodou. Stěpan Arkadjič to vždy pociťoval. Po delším pobytu

v Moskvě - zvlášť v bezprostředním styku s rodinou - cítil, jak klesá

na mysli. Po delším nepřetržitém pobytu v Moskvě to s ním docházelo tak

daleko, že mu dělala těžkou hlavu špatná ženina nálada a její výčitky,

zdraví a výchova dětí i malicherné starosti v úřadě, dokonce si dělal těžkou

hlavu z toho, že má dluhy. Ale stačilo, aby přijel do Petrohradu a zůstal

tam nějakou dobu v kruzích, v kterých se pohyboval, kde se žilo, skutečně

žilo, a nikoli živořilo jako v Moskvě - a už všechny ty myšlenky mizely

a rozplývaly se jako vosk nad ohněm.

Žena?... Zrovna dnes mluvil s knížetem Čečenským. Kníže Ce-

čenskij měl ženu a rodinu - odrostlé děti, chovance vojenské gardové

školy. A měl ještě druhou, nelegitimní rodinu, v které měl rovněž děti.

Ačkoli i první rodina byla dobrá, cítil se kníže Cečenskij šťastnější v druhé

rodině. Vodil do ní nejstaršího syna a vykládal Oblonskému, že to pokládá

za užitečné pro synův vývoj. Co by tomu řekli v Moskvě?

Děti? V Petrohradě děti nechaly své otce žít. Děti byly vycho-

vávány v ústavech a nevládly zde takové bláznivé představy, jaké byly roz-

šířeny v Moskvě, například u Lvovů - že děti mají mít veškerý životní

přepych, kdežto rodiče jen práci a starosti. Zde se chápalo, že člověk má žít

pro sebe, jako musí žít vzdělaný člověk.

Úřad? Ani úřad tu nebyl takový zoufale těžký chomout, do ja-

kého byl člověk zapražen v Moskvě. Zde měl úřad smysl. Seznámení, tro-

chu ochoty, trefné slovo, schopnost určitého komediantství - a člověk na-

jednou dělal kariéru jako Brjancev, s kterým se Stěpan Arkadjič setkal včera

a který teď patřil mezi nejvyšší hodnostáře. Takový úřad stál za to.

Zvláště pak petrohradský názor na otázky finanční působil na

Štěpána Arkadjiče konejšivě. Bartňanskij, který při svém způsobu života

utrácel alespoň padesát tisíc ročně, učinil o tom včera pozoruhodný

výrok.

Když se před obědem rozhovořili, Stěpan Arkadjič Bartňanské-

mu řekl: "Ty se tuším dobře znáš s Mordvinským. Mohl bys mi prokázat

službu, ztrať prosím tě za mne slovo. Vím o místě, které bych rád dostal.

Jako člen komise..."

"No, já si to stejně nebudu pamatovat... Ale že se ti chce do

těch železničních podniků mezi židy? Říkej si co chceš, je to přece jen svin-

stvo!"

Stěpan Arkadjič mu neřekl, že ta věc má budoucnost. Bartňan-

skij by to nepochopil.

"Potřebuju peníze, nemám být z čeho živ."

"Ale přece jsi živ?"

Jsem, ale mám dluhy."

"Prosím tě! A moc?" soucitně se otázal Bartňanskij.

"Hrozně moc, takových dvacet tisíc."

Bartňanskij se vesele rozesmál.

"O šťastný člověče!" zvolal. Já mám dluhů půldruhého milió-

nu a nic nemám, a jak vidíš, ještě se dá žít!"

A Štěpána Arkadjiče o tom přesvědčila nejen slova, ale sama

skutečnost. Živachov měl tři sta tisíc dluhů a prázdnou kapsu, ale žil si,

a jak! Nad hrabětem Křivcovem už dávno všichni udělali kříž, a on si při-

tom vydržoval dvě milenky. Petrovskij utratil pět miliónů a žil pořád stej-

ně, dokonce spravoval jakési finance a měl dvacet tisíc služného. Ale nadto

277

působil Petrohrad na Oblonského blahodárně po stránce fyzické. Pokaždé

tu omládl. V Moskvě tu a tam pozoroval, jak šediví, usínal po obědě, pro-

tahoval se, chodil po schodech co noha nohu mine a přitom těžce supěl, nu-

dil se v přítomnosti mladých dam, netaněil na plesích. Ale v Petrohradě

vždycky shodil deset roků.

Prožíval v Petrohradě totéž, co mu zrovna včera říkal šedesáti-

letý kníže Petr Oblonskij, který se právě vrátil z ciziny.

,U nás neumíme žít," vykládal Petr Oblonskij. "Věř mi, strá-

vil jsem léto v Badenu a skutečně jsem si připadal docela jako mladík. Uvi-

dím mladou ženskou, a hned mě všelicos napadá... člověk se naobědvá,

trochu se napije a cítí se svěží a silný. Pak jsem přijel do Ruska, musel jsem

za ženou a potom na venkov - no, to bys nevěřil, za čtrnáct dní už jsem si

natáhl župan a přestal jsem se převlékat k obědu. Kdepak myslet na holky!

Stal se ze mě hotový dědek, už jenom abych myslel na spásu své duše. Ale

jel jsem do Paříže a zas jsem se zotavil."

Stěpan Arkadjiě si uvědomoval stejný rozdíl jako Petr Oblon-

skij. V Moskvě tak upadal, že by snad opravdu - kdyby tam žil dlou-

ho - nakonec došlo i na spásu duše. Zato v Petrohradě se opět cítil po-

řádným člověkem.

Mezi kněžnou Betsy Tverskou a Štěpánem Arkadjičem byl ode-

dávna prapodivný vztah. Stěpan Arkadjič sejí vždycky žertem dvořil a říkal

jí, rovněž žertem, největší nepřístojnosti, jelikož věděl, že to sejí nejvíc líbí.

Když ji druhý den po rozmluvě s Kareninem přijel navštívit, cítil se tak

mladě, že v tom žertovném dvoření a tlachání zašel nečekaně tak daleko, že

už nevěděl, jak couvnout, neboť se mu naneštěstí nelíbila, dokonce mu byla

protivná. Ten způsob byl mezi nimi zaveden proto, že Oblonskij se velice

líbil jí. Velice tudíž uvítal, když přišla kněžna Mjagká a učinila konec jejich

rozmluvě ve dvou.

"Ach, vy jste tu taky," řekla, jakmile ho spatřila. "Co vaše

nešťastná sestra? Jen se na mě tak nedívejte," dodala. "Od té doby, co se na ni všichni vrhli, všichni ti, kdo jsou tisíckrát horší než ona, shledávám, že

udělala moc dobře. Nemohu Vronskému odpustit, že mi nedal vědět, když

byla v Petrohradě. Byla bych ji navštívila a šla bych s ní všude. Vyřiďte jí,

prosím, že ji mám ráda. No, povězte mi o ní něco!"

"Ano, má těžký osud, ona..." chtěl začít povídat, neboť ve své

důvěřivosti vzal kněžnina slova "povídejte o vaší sestře" za bernou minci.

Kněžna Mjagká mu podle svého zvyku ihned skočila do řeči a začala vyklá-

dat sama.

"Ona udělala, co až na mě dělají všecky, jenže tajně. Ale ona

nechtěla nikoho klamat a udělala moc dobře. A udělala ještě lépe, že ne-

chala toho vašeho potrhlého švagra. Promiňte. Všichni pořád tvrdili, kdo-

278

víjakje chytrý, jenom já jsem říkala, že je hloupý. Teď, když se spolčil s Lydií

Ivanovnou a s Landauem, všichni říkají, že nemá všech pět pohromadě,

a já bych sice s nimi ráda nesouhlasila, ale tentokrát to nejde."

"Ale vysvětlete mi prosím," řekl Oblonskij, ,co to má zname-

nat. Včera jsem byl v sestřině věci za ním a prosil jsem o určitou odpověď.

Nedal mi ji a řekl, že si to rozmyslí, a dnes dopoledne jsem místo odpovědi

dostal pozvání na dnešní večer k hraběnce Lydii Ivanovně."

"Tak to vidíte!" radostně řekla kněžna Mjagká. "Zeptají se

Landaua, co tomu řekne."

"Jak to Landaua? Proč? Co je to zač, ten Landau?"

"Cože, vy neznáte Julia Landaua, pověstného Julia Landaua,

jasnovidce? Taky nemá všech pět pohromadě, ale osud vaší sestry je v jeho

rukou. Vidíte, jak to dopadá, když člověk žije v Zapadákově, potom nic ne-

víte. Abyste věděl, Landau byl v Paříži příručím a jednou šel k doktorovi.

V čekárně u doktora usnul a ze spaní začal všem pacientům udílet rady.

A byly to úžasné rady. Pak se o tom Landauovi dověděla žena Jurije Mele-

dinského - víte, toho nemocného? - a povolala ho k muži. On ho léčí.

A podle mne mu nebyl vůbec nic platný, protože Meledinskij je pořád stej-

ně zesláblý, ale oni v něho věří a všude ho vozí s sebou. Tak si ho přivezli do

Ruska. Tady po něm všichni skočili a teď léčí kdekoho. Vyléčil hraběnku

Bezzubovovou a ta si ho tak oblíbila, že ho adoptovala."

Jak to adoptovala?"

"Tak, přijala ho za vlastního. On už není Landau, ale hrabě

Bezzubov. Ale o to nejde. Jenomže Lydie - mám ji moc ráda, ale taky to

nemá v hlavě v pořádku - se ovšem do toho Landaua zbláznila a bez ně-

ho se ani u ní, ani u Alexeje Alexandroviče nesmí nic rozhodnout. A proto

je osud vaší sestry v rukou toho Landaua alias hraběte Bezzubova."

XXI

Po skvostném obědě a značném množství koňaku, vypitého

u Bartňanského, přišel Stěpan Arkadjič jen s nepatrným zpožděním k hra-

běnce Lydii Ivanovně.

"Kdo je ještě u paní hraběnky? Ten Francouz?" zeptal se vrát-

ného, zatímco si prohlížel známý svrchník Alexeje Alexandroviče a prapo-

divný, dětinský plášť s přezkami.

"Alexej Alexandrovič Karenin a hrabě Bezzubov," stroze od-

pověděl vrátný.

279

Kněžna Mjagká dobře hádala, pomyslil si Stěpan Arkadjič,

když stoupal po schodech. Je to zvláštní! Ale neškodilo by seznámit se s ní

blíž. Ma obrovský vliv. Kdyby se přimluvila u Pomorského, bylo by to v

suchu.

Venku ještě bylo docela světlo, ale v malém salónku se staženými

roletami už svítily lampy.

U kulatého stolu pod lampou seděla hraběnka s Kareninem

a tiše hovořili. Menší pohublý muž s ženskými kyčlemi a s nohama ohnutý-

ma v kolenou, velice bledý a sličný, s krásnýma zářivýma očima a dlouhý-

mi vlasy, které mu spadalýma límec tmavého kabátu, stál na druhém kon-

ci pokoje a prohlížel si podobizny na zdi. Oblonskij se pozdravil s paní do-

mu i s Kareninem a mimoděk pohlédl ještě jednou na neznámého muže.

"Monsieur Landau!" oslovila ho hraběnka jemně a ohledu-

plně, až to Oblonského překvapilo. A hned je seznámila.

Landau se chvatně rozhlédl, přistoupil blíž, s úsměvem vložil

do podávané ruky Štěpána Arkadjiče strnulou, zpocenou ruku, a hned zase

poodešel a prohlížel si obrazy. Hraběnka a Alexej Alexandrovič se na sebe

významně podívali.

"Velice mě těší, že vás vidím, zvláště dnes," pravila hraběnka

Lydie Ivanovna a ukázala Štěpánovi Arkadjiči místo vedle Karenina.

"Představila jsem vám ho jako Landaua," řekla tiše, podívala

se na Francouze a hned potom na Alexeje Alexandroviče, "ale je vlastně

hrabě Bezzubov, jak asi víte. Ale nemá ten titul rád."

"Ano, slyšel jsem," řekl Stěpan Arkadjič, "prý hraběnku Bezzu-

bovovou zázračně uzdravil."

"Byla dnes u mne, je tak nešťastná!" obrátila se hraběnka

k Alexejovi Alexandroviči. "To rozloučení je pro ni strašné. Je to pro ni ta-

ková rána!"

"A on skutečně odjíždí?" tázal se Alexej Alexandrovič.

"Ano, jede do Paříže. Včera slyšel hlas," pravila hraběnka Ly-

die Ivanovna a upřela zrak na Štěpána Arkadjiče.

"Ach, hlas!" opakoval Oblonskij. Tušil, že musí být co nej-

obezřelejší v této společnosti, v které se děje anebo bude dít cosi zvláštního,

k čemu dosud nemá klíč.

Nastala krátká odmlka, po níž hraběnka Lydie Ivanovna, jako

by přistupovala k jádru rozmluvy, řekla Oblonskému s jemným úsměvem:

"Znám vás dávno a velice ráda vás poznám blíž. Přátelé mých přátel jsou

i mými přáteli. Ale chce-li člověk být přítelem, musí se umět vžít do přítelo-

va duševního stavu, a já se obávám, že tak nečiníte vůči Alexejovi Alexan-

droviči. Rozumíte, o čem mluvím," dodala a pozdvihla k němu krásné

zádumčivé oči.

280

"Částečně chápu, Milosti, že situace Alexeje Alexandroviče..."

pravil Oblonskij. Dost dobře nechápal, oč jde, a proto chtěl raději setrvat

při všeobecných řečech.

"Změna netkví ve vnější stránce," řekla přísně hraběnka Lydie

Ivanovna a přitom sledovala zamilovaným zrakem Alexeje Alexandroviče,

který vstal a šel k Landauovi, "jeho srdce se změnilo, bylo mu dáno srdce

nové, a já se bojím, že jste se dokonale nevmyslil do změny, jaká se v jeho

nitru udala."

"Totiž v povšechných rysech si tuto změnu dovedu představit.

Byli jsme vždycky přátelé, a dnes..." řekl Stěpan Arkadjič, odpovídaje hra-

běnce na její pohled něžným pohledem, a v duchu kombinoval, s kterým ze

dvou ministrů se zná lépe, aby věděl, u kterého z nich by se měla přimluvit.

"Změna, která v něm nastala, nemůže oslabit jeho cit lásky

k bližnímu. Naopak, změna, která v něm nastala, musí lásku posílit. Ale

obávám se, že mi nerozumíte. Bude libo čaj?" řekla a ukázala očima na slu-

hu, který přinášel na podnosu čaj.

"Ne docela, Milosti. Ovšem, jeho neštěstí..."

"Ano, neštěstí, které se proměnilo ve vrcholné štěstí, když srdce

se obrodilo a prodchlo sejím," řekla hraběnka, zamilovaně hledíc na Štěpá-

na Arkadjiče.

Asi ji budu moci požádat, aby se přimluvila u obou, táhlo mu

hlavou.

"O zajisté, Milosti," pravil, "ale domnívám se, že ty změny

jsou tak intimní, že nikdo, ani člověk nejbližší, o nich nemluví rád."

"Naopak! Musíme o tom mluvit a navzájem si pomáhat."

"Ano, bezesporu, ale někdy se vyskytují takové názorové

rozdíly, a kromě toho..." s jemným úsměvem řekl Stěpan Arkadjič.

"Nemůže být rozdílů, jde-li o svatou pravdu."

"O ano, zajisté, ale..." A Stěpan Arkadjič se v rozpacích odml-

čel. Pochopil, že jde o náboženství.

"Myslím, že teď usne," významně zašeptal Alexej Alexandrovič

a přistoupil k Lydii Ivanovně.

Stěpan Arkadjič se ohlédl. Landau seděl u okna, opřen lokty

o kličku a lenoch křesla, hlavu svěšenou. Když zpozoroval pohledy, které

na něho byly upřeny, vztyčil hlavu a usmál se dětsky naivním úsměvem.

"Nevšímejte si ho," pravila Lydie Ivanovna a obratně přistrči-

la Kareninovi židli. "Pozorovala jsem..." začala cosi vykládat, když tu ve-

šel do pokoje sluha s dopisem. Lydie Ivanovna rychle proběhla dopis, omlu-

vila se, nesmírně rychle napsala odpověď, odevzdala ji sluhovi a vrátila se

ke stolu. "Pozorovala jsem," pokračovala v načatém rozhovoru, "že Moskvané, zvlášť muži, jsou ti nejlhostejnější lidé, pokud jde o náboženství."

281

"O nikoli, Milosti, myslím, že Moskvané se těší pověsti lidí ve

víře nejpevnějších," odporoval Oblonskij.

"Ovšem, nemýlím-li se, vy bohužel náležíte k těm lhostejným,"

s unaveným úsměvem se k němu obrátil Alexej Alexandrovič.

Jak je možné být lhostejný!" zvolala Lydie Ivanovna.

"V té věci nejsem snad ani lhostejný, jako spíš vyčkávám," pra-

vil Stěpan Arkadjič se svým nejchlácholivějším úsměvem. "Nemyslím, že

by pro mne už nastal čas takovýchto otázek."

Alexej Alexandrovič a Lydie Ivanovna se na sebe podívali.

"Nemůžeme nikdy vědět, zda pro nás nastal čas či nikoli," řekl

Karenin přísně. "Nesmíme přemýšlet o tom, zda jsme či nejsme připraveni,

neboť milost se neřídí lidskými úvahami. Leckdy nesestupuje na ty, kdož se

pro ni namáhají, a sestupuje na nepřipravené jako na Savla."

"Ne, zdá se, že teď ještě ne," prohodila Lydie Ivanova, která tou

dobou sledovala každé Francouzovo hnutí.

Landau vstal a přistoupil k nim.

"Dovolíte mi, abych poslouchal?" otázal se.

"O ano, jenom jsem vás nechtěla rušit," řekla Lydie Ivanovna,

upírajíc na něho něžný pohled. "Posaďte se k nám."

Jenom nesmíme zavírat oči, abychom se nepřipravili o svět-

lo," pokračoval Alexej Alexandrovič.

"Ach, kdybyste věděl, jaké štěstí prožíváme, když si uvědomu-

jeme Jeho stálou přítomnost ve své duši!" pravila Lydie Ivanovna s blaže-

ným úsměvem.

"Ale člověk se leckdy může cítit nezpůsobilý, aby se pozvedl na

takovou výši," řekl Stěpan Arkadjič. Byl si vědom, že jedná farizejsky, když

přiznává jakési náboženské výšiny, ale zároveň se neodvažuje přiznat ke

svým svobodomyslným názorům před osobou, která mu pouhou zmínkou

před Pomorským může zaopatřit kýžené místo.

"Totiž, chcete říci, že mu brání hřích?" pravila Lydie Ivanov-

na. "Ale to je mylný názor. Pro věřící hřích neexistuje, hřích už byl vykou-

pen. Pardon," dodala, když opět přišel sluha s dalším dopisem. Přečetla si

psaní a odpověděla ústně: "Vyřiďte, že zítra u velkokněžny. Pro věřícího ne-

ní hříchu," pokračovala v debatě.

"Ano, ale víra beze skutků mrtva jest," vzpomněl si Stěpan

Arkadjič na větu z katechismu a svou nezávislost hájil už jen úsmě-

vem.

"Tady to máme, to místo z epištoly svatého Jakuba," obrátil se

Alexej Alexandrovič poněkud vyčítavě k Lydii Ivanovně. Patrně narážel

na věc, o které už nejednou hovořili. "Co škody už natropil nesprávný vý-

klad této pasáže! Nic tak neodrazuje od víry, jako tento výklad. Nemám

282

skutků, proto nemohu věřit, ač nikde nebylo nic takového řečeno. Byl

řečen pravý opak."

"Pracovat ve jménu božím, námahou a postem usilovat o spásu

duše," s ošklivostí, pohrdavě řekla hraběnka Lydie Ivanovna, ,to jsou pri-

mitivní představy mnichů... Ačkoli nic takového není nikde psáno. Je to

daleko prostší a snadnější," dodala a dívala se na Oblonského s povzbudi-

vým úsměvem, jakým u dvora povzbuzovala mladé dvorní dámy, zmatené

nezvyklým prostředím.

Jsme spaseni Kristem, který za nás trpěl. Jsme spaseni vírou,"

přisvědčil Alexej Alexandrovič a tvářil se jako když schvaluje její

slova.

"Rozumíte anglicky?" otázala se Lydie Ivanovna, a když

dostala kladnou odpověď, vstala a začala se prohrabávat v knihách na

poličce.

"Ráda bych vám přečetla Safe and Happy 1, anebo snad Under

the Wing 2?" řekla a tázavě pohlédla na Karenina. Vyhledala knihu, sedla si

opět na své místo a otevřela ji. Je to docela krátké. Je tu vylíčen způsob,

jakým nabýváme víry a získáváme ono nadpozemské štěstí, které přitom

naplňuje duši. Člověk věřící nemůže být nešťasten, protože není sám. Však

hned uvidíte." Už se chtěla dát do čtení, když opět vešel sluha. "Borozdino-vá? Řekněte, že zítra ve dvě. Ano," řekla, založila si prstem místo v knize,

vzdychla a pohlédla krásnýma zádumčivýma očima před sebe. "Tak půso-

bí opravdová víra. Znáte Marii Saninovou? Víte, jaké neštěstí ji potkalo?

Ztratila jediné dítě. Zoufala si. A co se stalo? Nalezla tohoto přítele a dnes

Bohu vzdává díky za smrt svého dítěte. Takové štěstí nám poskytuje

víra!"

"O ano, je to velice..." řekl Oblonskij a byl rád, že se bude číst,

takže se může trochu vzpamatovat. Ale řekl si, že dnes raději nebude o nic

prosit. Jen aby nic nepopletl a šťastně odtud vyvázl!

"Bude vám dlouhá chvíle," obrátila se hraběnka k Landauovi,

"neumíte anglicky. Ale je to krátké."

"O, já budu rozumět," stále s tím úsměvem řekl Landau a

zavřel oči.

Alexej Alexandrovič a Lydie Ivanovna se na sebe významně

podívali, a čtení začalo.

1 Bezpečný a blažený, (angl.)

2 Pod křídlem, (angl.)

283

XXII

Stěpan Arkadjič byl nadobro přiveden z konceptu těmi divný-

mi, pro něho novými řečmi, které tu slyšel. Složitý petrohradský život jako

takový na něho účinkoval povzbudivě, neboť ho vyváděl z moskevské

stagnace. Ale ty složitosti se mu líbily a rozuměl jim ve sférách, které mu byly

blízké a známé. V tom cizím prostředí však byl zaražen, ohromen a nemohl

všecko postihnout. Jak tak poslouchal hraběnku Lydii Ivanovnu a cítil, že

krásné, snad naivní, snad chytrácké (to sám nevěděl) Landauovy oči jsou

upřeny na něho, začínal pociťovat v hlavě jakousi zvlášní tíhu.

V hlavě mu vířily nejrozmanitější myšlenky. Marie Saninová

se raduje, že jí zemřelo dítě... Teď by neškodilo si zakouřit... Ke spáse je tře-

ba jen víry a mniši nevědí, jak se to dělá, ale ví to hraběnka Lydie Ivanov-

na... Z čeho má tu tíhu v hlavě? Z koňaku nebo proto, že je to všecko tak

zvláštní? Zatím snad nic neprovedl. Ale žádat o přímluvu už přece nesmí.

Prý tu každého nutí, aby se modlil. Jenom aby ho taky nenutili. To by bylo

už příliš hloupé. A ona čte nějaký hrozný nesmysl, ale má dobrou výslov-

nost. LandaujeBezzubov. Jak to, žejeBezzubov? Vtom Stěpan Arkadjič cí-

til, jak se mu spodní čelist nezadržitelně nakrucuje k zívnutí. Přihladiksi li-

cousy, aby nebylo vidět, že zívá, a trochu se probral. Ale hned vzápětí cítil,

že spí a užuž začne chrápat. Procitl ve chvíli, kdy se ozval hlas hraběnky

Lydie Ivanovny: "Spí."

Stěpan Arkadjič sebou polekaně trhl jako přistižen při zlém či-

nu. Ale rázem se upokojil, když viděl, že slovo "spí" se nevztahuje na něho, nýbrž na Landaua. Francouz usnul právě tak jako Stěpan Arkadjič. Ale

kdyby spal Stěpan Arkadjič, byli by dotčeni, jak myslil (vlastně si to ani ne-

myslil, tak mu zde všecko připadalo zvláštní), kdežto ze spánku Landauova

měli náramnou radost, zvlášť hraběnka Lydie Ivanovna.

,Mon ami," pravila Lydie Ivanovna, opatrně zvedla záhyby

svých šatů, aby nezpůsobila hluk, a oslovujíc ve svém vzrušení Karenina už

nikoli Alexeji Alexandroviči, nýbrž ami, ,donnez lui la main. Vous

voyez? 2 Psst!" zasyčela na sluhu, který opět vstoupil. "Nepřijímat."

Francouz spal, anebo předstíral, že spí, opřen hlavou o lenoch

křesla a zpocenou rukou, kterou měl na koleně, dělal mírné pohyby, jako

by něco chytal. Alexej Alexandrovič vstal, chtěl se pohybovat opatrně, ale

zavadil o stůl. Přistoupil k Francouzovi a vložil ruku do jeho ruky. Stěpan

Arkadjič vstal také. Nevěděl, zda spí či bdí, zeširoka rozevíral oči, aby se

1 Příteli, ifranc.)

2 Podejte mi ruku. Vidíte? (franc.)

284

snad vzbudil, a díval se střídavě na Alexeje Alexandroviče a na Francouze.

Nebyl to sen, byla to skutečnost. Stěpan Arkadjič cítil, jak se jeho nebohé

hlavě přitěžuje stále víc a víc.

"Que la personne qui et arrivée la derniěre, celle qui demande,

qtťelle sortě! Qtťelle sortě!" promluvil Francouz s očima stále zavřený-

ma

"Vous níexcuserez, maiz vous voyez... Revenez verš dix heu-

res, encore mieux demain." 2

,Quellé sortě!" netrpělivě opakoval Francouz.

"Cest mois, nest ce pas?" 3

Když Stěpan Arkadjič dostal přisvědčující odpověď, už nemyslil

na to, že chtěl Lydii Ivanovnu požádat o přímluvu, zapomněl i na záleži-

tost sestřinu a jeho jediným přáním bylo co nejrychleji se dostat odtud. Vy-

šel po špičkách, jako z domu stíženého nákazou vyrazil ven a dlouho se ba-

vil a žertoval s drožkářem, aby co nejdřív přišel k sobě.

Ve francouzském divadle, kde ještě stihl poslední jednání, a po-

tom při šampaňském v tatarské restauraci Stěpan Arkadjič trochu pookřál

v milém ovzduší. Ale přece dnes večer nebyl ve své kůži.

Když se vrátil domů k Petrovi Oblonskému, u něhož v Petro-

hradě bydlil, našel psaníčko od Betsy. Psala, že nesmírně touží, aby dokon-

čili přerušenou debatu, a prosila ho, aby zítra přišel. Sotvaže dočetl psaní

a zašklebil se nad ním, ozvaly se dole hřmotné kroky lidí, kteří nesli něco

těžkého.

Stěpan Arkadjič se šel podívat. Byl to omládlý Petr Oblonskij,

tak zpitý, že nemohl vyjít do schodů. Ale když spatřil Štěpána Arkadjiče, na-

řídil, aby ho postavili na nohy, chytil se ho, šel s ním do pokoje a tam mu

začal vykládat, jak strávil večer, ale pak hned usnul.

Stěpan Arkadjič měl skleslou náladu, což se mu stávalo zřídka,

a dlouho nemohl usnout. Ať si vzpomněl na co chtěl, byly to samé ohav-

nosti, ale nejohavnější, přímo hanebný byl večer u hraběnky Lydie.Iva-

novny.

Nazítří -ďestab od Alexeje Alexandroviče naprosto zamítavou

odpověď ve věci Annina rozvodu a pochopil, že rozhodnutí vyplynulo

z toho, co včera řekl Francouz ve svém skutečném či předstíraném

spánku.

1 Ať osoba, která přišla naposled, ta, která prosí, ať odejde! Ať odejde!

franc.)

2 Prominete mi, ale sám vidíte... Přijďte kolem desáté hodiny anebo ješ-

tě lépe zítra, (franc.)

3 To mám být já, že ano? [franc.)

285

XXIII

Aby se v rodinném životě mohlo něco podniknout, k tomu je

nezbytný buď naprostý rozkol mezi manžely anebo láskyplná shoda. Je-li

poměr mezi manžely nejasný a chybí jedno i druhé, pak nelze podnikat nic.

Mnohé rodiny zůstávají léta na stejném místě, i když se oběma

manželům dávno zprotivilo, a to jen.proto, že zde není ani úplný rozkol,

ani shoda."

Vronskému i Anně připadal život v Moskvě, v tom vedru

a prachu, kdy slunce už nesvítilo jarně, nýbrž letně, kdy všechny stromy na

bulvárech byly už dávno obaleny listím a listí už bylo pokryto prachem, ce-

lý ten moskevský pobyt jim oběma připadal nesnesitelný. Ale třebaže se

kdysi umluvili, že odjedou do Vozdviženského, nikam nejeli a stále zůstá-

vali v Moskvě, které už dávno měli oba dost. Zůstávali zde, protože poslední

dobu mezi nimi nebylo shody.

Podrážděnost, která je navzájem odcizovala, neměla žádnou

vnější příčinu a všechny pokusy o domluvu ji nejen neodstraňovaly, ale ješ-

tě ji zvyšovaly. Byla to podrážděnost vnitřní, u Anny odůvodněná jeho

vzrůstajícím chladem, kdežto u něho - lítostí, že se kvůli Anně dostal do

těžké situace, kterou mu nijak neulehčila, ale naopak ještě ztěžovala. Ani

jeden ani druhý nevyslovil příčinu své podrážděností, ale jeden si myslil

o druhém, že není v právu, a při sebemenší zámince si to hleděli navzájem

dokázat.

Pro Annu znamenal on celý, se všemi svými zvyky, názory

a snahami, se všemi duševními i fyzickými rysy jedno jediné - lásku k že-

nám, a ta láska, která se podle jejího cítění měla soustřeďovat jen na ni, tato

láska chladla. Soudila tedy, že asi přenesl část lásky na jiné či na jinou že-

nu - a žárlila. Nežárlila na nějakou určitou ženu, ale proto, že jeho láska

ochladla. Neměla objekt žárlivosti, ale hledala jej. Při sebenepatrnější na-

rážce přenášela svou žárlivost z jednoho objektu na druhý. Jednou žárlila

na ty sprosté ženštiny, s kterými mohl ve společnosti svobodných přátel tak

snadno navázat styky, podruhé žárlila na vznešené dámy, s kterými by se

mohl setkat, jindy zas na vybájenou dívku, s kterou se chce oženit, až se pro

ni rozejde s ní, "s Annou. A ta poslední žárlivost ji mučila nejvíce, zejména

proto, že se jí sám ve chvíli sdílnosti neobezřetně svěřil, že matka ho tak

špatně chápe, že se ho odvážila přemlouvat, aby se oženil s princeznou So-

rokinovou.

A ve své žárlivosti se Anna na něho hněvala a ve všem vyhledá-

vala důvody k hněvu. Ze všech svízelů, na které narážela ve své situaci, ob-

viňovala jeho. Mučivé očekávání, které prožila v Moskvě mezi nebem a ze-

286

mi, liknavost a nerozhodnost Alexeje Alexandroviče, svou osamělost -

všecko přičítala jemu. Kdyby ji miloval, plně by si uvědomil její těžkou si-

tuaci a vysvobodil by ji. Za to, že žije v Moskvě, a nikoli na venko-

vě, mohl rovněž on. Nemohl se zahrabat na venkově, jak si přála ona. Ne-

zbytně potřeboval společnost a tím ji uvrhl do té strašné situace, jejíž tíhu si

nechtěl uvědomit. A rovněž jeho vinou byla navždy odloučena od

syna.

Ani vzácné chvíle vzájemné něhy ji neuklidnily. V jeho něze teď

viděla nádech klidu, sebejistoty, které dřív neexistovaly a které ji dráž-

dily.

Už se šeřilo. Anna čekala, kdy se Vronskij vrátí z oběda, který

pořádali jeho svobodní přátelé. Chodila sem tam po jeho pracovně (byl to

pokoj, kam nejméně doléhal ruch z ulice) -a dopodrobna si vybavovala slo-

va, jež padla ve včerejší hádce. Při zpětném pohledu od nesmazatelných

urážlivých slov až k tomu, co k nim zavdalo podnět, dospěla až k začátku

rozmluvy. Dlouho nemohla uvěřit, že rozmíška začala tak nevinným hovo-

rem, v kterém nikomu o nic nešlo. Ale bylo tomu vskutku tak. Všecko zača-

lo tím, že se smál dívčím gymnáziím a pokládal je za zbytečná, zatímco An-

na je obhajovala. Vyjádřil se neuctivě o ženském vzdělám vůbec a prohlá-

sil, že Hana, Annina chráněnka, nijak nepotřebuje umět fyziku.

Annu to popudilo. Viděla v tom pohrdavou narážku na to, čím

se zabývá. A vymyslila si a řekla větu, jež měla Vronskému oplatit bolest,

kterou jí způsobil.

"Neočekávám od vás, že byste na mne myslil, že byste myslil na

mé city, jak dokáže myslit člověk milující, ale prostě jsem očekávala trochu

taktu," řekla.

A Vronskij skutečně zrudl zlostí a řekl něco nepříjemného. Ne-

pamatovala se, co mu odpověděla, ale on ji v patrné snaze, aby ji také zra-

nil, řekl:

"Nezajímá mě vaše horování pro to děvče, to je pravda, proto-

že vidím, jak je to nenormální."

Krutost, s jakou bořil svět, který si tak pracně vybudovala, aby

mohla snášet svůj těžký život, nespravedlnost, s jakou ji vinil z přetvářky,

z nepřirozenosti, obojí ji dohřálo.

"Velká škoda, že chápete a uznáváte za normální jen věci

přízemní a materiální," řekla a odešla z pokoje.

Když včera večer přišel k ní, nezmiňoval se o nedávné hádce,

ale přitom oba cítili, že spor je sice zatušován, avšak nepominul.

Dnes nebyl celý den doma a Anna se cítila tak osamělá a sklíče-

ná tou hádkou, že chtěla na všecko zapomenout, odpustit a udobřit se

s ním, chtěla obvinit sebe a jeho ospravedlnit.

287

Je to všecko moje vina. Jsem předrážděná a nesmyslně žárlivá.

Udobříme se a odjedeme na venkov, tam budu klidnější - říkala si.

Nenormální - náhle si vzpomněla na největší urážku, která

nebyla ani tolik ve slově, jako v úmyslu zranit ji.

Ví, co chtěl říci: je nenormální nemít ráda vlastní dceru, ale ci-

zí dítě ano. Cožpak rozumí lásce k dětem, její lásce k Serjožovi, jehož mu

obětovala? Ale ta snaha zranit ji! Ne, miluje jinou ženu, jinak to nemůže

být.

A když viděla, že nedosáhla vytouženého klidu, ale jen opsala

znovu kruh, který udělala už tolikrát, a že se vrátila k dřívější podrážděno-

sti, zhrozila se sama sebe. Opravdu to nejde? Opravdu by nedokázala vzít

vinu na sebe? Začala znovu od začátku. Je upřímný, poctivý, má ji rád.

Ona miluje jeho, v nejbližších dnech dosáhne rozvodu. Co si ještě přát? Ješ-

tě klid a důvěru, a vezme všecko na sebe. Ano, hned teď, jak přijede, řekne

mu, že to byla její vina, i když to její vina nebyla, a odjedou.

Aby už nemusila přemýšlet a rozčilovat se, zazvonila a dala

přinést kufry, do kterých měly být uloženy věci na cestu.

V deset hodin Vronskij přijel.

XXIV

"Bavil ses dobře?" otázala se Anna, když ho s provinilou

a smířlivou tváří šla přivítat.

Jako vždycky," odpověděl. Stačilo mu, aby se na ni podíval,

a už věděl, že má jednu ze svých dobrých nálad. Uvykl už těm zvratům

a dnes byl obzvlášť rád, protože byl také v nejlepším rozmaru.

"Co to vidím! Výborně!" řekl a ukázal na kufry v předsíni.

"Ano, musíme jet. Byla jsem se projet a venku bylo tak krásně,

že jsem zatoužila po venkově. Přece tě tu nic nedrží?"

"Nic jiného si nepřeju. Hned přijdu a domluvíme se, jen co se

převléknu. Řekni, ať přinesou čaj."

A odešel do svého pokoje.

Bylo cosi urážlivého v tom, že řekl "výborně", jako se to říká

dítěti, když přestane trucovat, a ještě urážlivější byl protiklad mezi jejím

provinilým a jeho sebejistým tónem, na okamžik cítila, jak se v ní vzmáhá

touha utkat se, ale přemohla se, potlačila ji a uvítala Vronského stejně vese-

le.

19- -883

289

Když přišel, vyprávěla mu - zčásti opakujíc připravená slo-

va - jak strávila den a jaké má plány s odjezdem.

"Víš, skoro jsem dostala náhlé vnuknutí," říkala. "Proč bych

měla čekat na rozvod tady? Nejde to zrovna tak dobře venku? Už nemohu

čekat. Nechci na nic spoléhat, nechci o rozvodu slyšet. Řekla jsem si, že už

to nebude mít vliv na můj život. Souhlasíš s tím?"

"Ano, ovšem!" pravil a s obavou jí pohlédl do vzrušené tváře.

"A co jste tam dělali, kdo tam všecko byl?" řekla po chvíli

mlčení.

Vronskij jí vyjmenoval hosty.

"Oběd byl znamenitý, i veslařské závody a všecko bylo docela

roztomilé, jenže v Moskvě se neobejdou bez směšnosti. Přišla tam nějaká

dáma, učitelka plavání u švédské královny, a předváděla své umění."

"Cože? Plavala?" podivila se Anna a zamračila se.

"V jakémsi červeném koupacím úboru, stará a šeredná. Tak

kdy pojedeme?"

"Co je to za hloupé nápady? A plave snad nějakým zvláštním

způsobem?" řekla Anna, neodpovídajíc na jeho otázku.

"Vůbec nic zvláštního. Říkám ti, bylo to hrozně hloupé. A kdy

asi chceš jet?"

Anna pohodila hlavou, jako by chtěla zaplašit nepříjemnou

myšlenku.

"Kdy? Inu, čím dřív, tím líp. Do zítřka bychom to nestihli. Po-

zítří."

"Ano... Ne, počkej. Pozítří je neděle, to musím k mamá," řekl

Vronskij v rozpacích, jakmile se zmínil o matce, už na sobě pocítil upřený

podezíravý pohled. Jeho rozpaky ji utvrdily v podezření. Prudce se zarděla

a odsedla si. Teď už se Anně nevynořila v mysli učitelka švédské královny,

nýbrž princezna Sorokinová, která bydlila na statku poblíž Moskvy u hra-

běnky Vronské.

"Nemohl bys jet zítra?" řekla.

"Ale to nejde! Nestačím zítra obstarat plné moci a peníze pro

tu záležitost, kvůli které tam jedu," odpověděl Vronskij.

"Když tak, tedy nepojedeme vůbec."

"Ale pročpak?

Já později nepojedu. Buď v pondělí, nebo nikdy!"

"Ale proč?" skoro s údivem řekl Vronskij. "Vždyť tohle nemá

žádný smysl!"

"Pro tebe to nemá žádný smysl, protože ti na mně vůbec nezá-

leží. Nechceš pochopit, jak žiju. Jediné, co mě tu těšilo, byla Hana. Ty

říkáš, že je to přetvářka. Přece jsi včera říkal, že nemám ráda dceru, ale dě-

290

lam, jako bych měla ráda tu Angličanku, a že je to nenormální. Ráda bych

věděla, jaký život tady může být pro mě normální!"

Na okamžik se vzpamatovala a zhrozila se, že zradila své před-

sevzetí. Ale třebaže věděla, že se řítí do zkázy, neuměla se ovládnout, mu-

sela mu ukázat, že není v právu, nemohla se mu podrobit.

"Nikdy jsem to neřekl. Říkal jsem, že nemám pro tu nenadálou

lásku pochopení."

"Proč nemluvíš pravdu, když se tolik chlubíš svou přímoča-

rostí?"

"Nikdy se nechlubím a nikdy nemluvím nepravdu," řekl

tiše, přemáhaje propukající hněv. "Velká škoda, že nemáš úctu..."

"Úctu si lidé vymyslili, aby maskovali prázdnotu tam, kde by

měla být láska. A jestli mě už nemiluješ, bylo by lepší a poctivější, kdybys

mi to řekl."

"Ne, to už je nesnesitelné!" vykřikl Vronskij a vstal. Stoupl si

před ni a zvolna promluvil: "Proč zkoušíš mou trpělivost?" Jeho výraz pra-

vil, že by mohl říci ještě mnoho jiného, ale ovládá se. "Má své

meze."

"Co tím chcete říct?" vykřikla Anna a s hrůzou pozorovala

zjevný výraz nenávisti, který měl v celém obličeji a zvláště v krutých vý-

hružných očích.

"Chci říct..." začal, ale zarazil se. Jsem nucen se zeptat, co

ode mě vlastně chcete."

"Co mohu chtít? Mohu nejvýš chtít, abyste mě neopustil, jak

máte v úmyslu," řekla, když si domyslila vše, co nedopověděl. "Ale to ne-

chci, to je vedlejší. Chci lásku, ale tu nemám. Je tedy konec všemu!" Zamí-

řila ke dveřím.

"Počkej! Počkej!" zvolal Vronskij, stále s obočím svraště-

ným, ale přece ji chytil za ruku. "Oč jde? Řekl jsem, že musíme odjezd od-

ložit o tři dni, tys mi na to řekla, že lžu, že jsem nepoctivý člověk."

"Ano, a opakuji, že člověk, který mi vyčítá, že pro mne všecko

obětoval," řekla vzpomínajíc na slova, která padla v minulé hádce, "je ještě horší než nepoctivý člověk - je tčr-člověk bez srdce."

"Ne, každá trpělivost má své meze!" vykřikl a rychle pustil její

ruku.

Nenávidí mě, to je jasné, pomyslila si a mlčky aniž se ohlédla,

vyšla nejistým krokem z pokoje.

Miluje jinou ženu, to je ještě jasnější, říkala si, když vcházela do

svého pokoje. Chci lásku, ale tu nemám. Je tedy všemu konec, opakovala si

slova, jež předtím vyřkla, a musím všecko ukončit.

19*

291

"Ale jak?" ptala se v duchu a usedla do křesla před zrcadlem.

V hlavě sejí rojily nesčetné myšlenky. Přemýšlela, kam teď pů-

jde - zda k tetě, u které byla na vychování, k Dolly, anebo zda prostě odje-

de sama do ciziny, uvažovala, co on teď dělá sám ve svém pokoji, zda došlo

k úplné roztržce anebo je ještě možné smíření, co teď o ní řeknou všichni bý-

292

vah známi v Petrohradě, co tomu řekne Alexej Alexandroviě, a ještě ji na-

padlo mnoho jiných myšlenek, co bude teď po rozchodu, ale neoddávala se

těm myšlenkám cele. V její duši tkvěla jakási nejasná myšlenka, která ji je-

diná zajímala, ale Anna si ji nemohla plně uvědomit. Když si ještě jednou

vzpomněla na Alexeje Alexandroviče, připomněla si i svou nemoc po poro-

du a pocit, který ji tenkrát pronásledoval. "Proč jsem neumřela?" vzpom-

něla si na svá tehdejší slova a na tehdejší pocity. A náhle pochopila, co se

děje v její duši. Ano, to byla ona myšlenka, která jediná řešila vše. Ano,

zemřít!

"Hanbu a potupu Alexeje Alexandroviče a Serjožovu, i její

vlastní hroznou pohanu - všecko smyje smrt. Zemřít - a on bude py-

kat, bude litovat, milovat, bude pro ni trpět. Seděla v křesle se strnulým

útrpným úsměvem, litovala sama sebe, sundávala si a zase navlékala prste-

ny na levou ruku a živě, všemožně si představovala, jak mu bude po její

smrti.

Blížící se kroky, jeho kroky, ji vyrušily. Předstírala, že si hledí

svých prstenů, a ani se k němu neotoěila.

Přistoupil k ní, vzal ji za ruku a řekl tiše:

"Anno, pojedeme zítra, jestli chceš. Jsem se vším srozuměn."

Anna mlčela.

"Copak?" zeptal se.

"Ty víš sám," řekla a v té chvíli už jí síly vypověděly a pro-

pukla v pláč.

"Opusť mě, vyžeň mě!" říkala mezi vzlyky. "Zítra odjedu...

Udělám ještě víc. Co jsem? Zkažená žena. Kámen na tvém krku. Nechci tě

mučit, nechci! Osvobodím tě. Ty mě nemiluješ, miluješ jinou!"

Vronskij ji zapřísahal, aby se uklidnila, a ujišťoval ji, že nemá

ani nejmizivější důvod k žárlivosti, že ji nikdy nepřestal a nepřestane milo-

vat, že ji miluje víc než dříve.

"Anno, proč takhle trápíš sebe i mne?" říkal a líbal jí ruce. Ve

tváři se mu teď zračila něha a Anně se zdálo, že slyší z jeho hlasu pláč a cítí

na ruce krůpěje slz. A bezmezná Annina žárlivost se v mžiku proměnila

v bezmeznou, vášnivou něhu. Objímala ho, pokrývala mu polibky hlavu,

šíji, ruce.

293

XXV

S vědomím, že došlo k úplnému smíru, pustila se Anna živě

hned poránu do příprav k odjezdu. Ačkoliv se ještě nedohodli, zda pojedou

v pondělí či v úterý, jelikož si včera dělali navzájem ústupky, chystala se

Anna horlivě na cestu a bylo jí teď zcela lhostejné, zda odjedou o den dříve či

později. Stála ve svém pokoji nad otevřeným kufrem a odkládala stranou

kusy šatstva, když Vronskij, už oblečený, k ní přišel o něco dříve než

obvykle.

"Pojedu teď k mamá, může mi poslat peníze po Jegorovovi.

A zítra mohu jet," řekl.

Ačkoli byla Anna v dobré náladě, zmínka o cestě za matkou na

letní byt ji bodla.

"Ne, já to do zítřka taky nestihnu," řekla a rázem ji napadlo:

Vida, přece to šlo zařídit tak, jak jsem chtěla. "Ne, jen všecko udělej, jak jsi chtěl. Jdi do jídelny, přijdu hned, jenom musím vyndat tyhle odložené vě-

ci," řekla a ještě cosi přidala Anušce, která už držela přes ruku celou kupu

šatstva.

Vronskij jedl biftek, když Anna vešla do jídelny.

"Nevěřil bys, jak se mi zprotivily tyhle pokoje," řekla a posadi-

la se vedle něho ke kávě. "Neznám nic strašnějšího než ty penzióny. Nemají

žádnou tvář, není v nich nic osobitého. Ty hodiny, záclony a především ta-

pety - něco děsného! Myslím na Vozdviženské jako na zemi zaslíbenou.

Neposíláš ještě koně?"

"Ne, pojedou až po nás. Chceš někam jet?"

"Chtěla jsem se podívat k Wilsonové. Musím k ní odvézt šaty.

Tedy určitě zítra?" řekla vesele, ale vtom se její tvář změnila.

Komorník Vronského si přišel pro stvrzenku na telegram z Pe-

trohradu. Na tom, že Vronskij dostal telegram, nebylo nic zvláštního, ale

jako by chtěl před ní cosi zatajit, řekl komorníkovi, že stvrzenka je v pán-

ském pokoji, a honem se obrátil k Anně.

"Zítra budu určitě se vším hotov."

"Od koho je ten telegram?" zeptala se, neposlouchajíc ho.

"Od Stivy," odpověděl neochotně.

"Proč jsi mi ho neukázal? Co může mít Stiva přede mnou za

tajnosti?"

Vronskij zavolal komorníka zpátky a poručil mu, aby přinesl

telegram,.

"" "Nechtěl jsem ti ho ukázat proto, že Stiva věčně blázní s tele-

grafováním. K čemu telegrafovat, když se ještě nic nerozhodlo?"

294

"O rozvodu?"

"Ano, ale píše: zatím jsem ničeho nedosáhl. V nejbližších

dnech slíbena konečná odpověď. Přečti si to."

Anna uchopila třesoucíma se rukama telegram a četla totéž, co

říkal Vronskij. Na konci byl ještě dodatek: malá naděje, ale udělám všecko

možné i nemožné.

"Řekla jsem včera, že je mi úplně jedno, kdy dostanu, ba do-

konce dostanu-li vůbec povolení k rozvodu," řekla a zrudla. "Nemusel jsi

to přede mnou tajit." Zrovna tak může skrýt a jistě přede mnou skrývá svou

korespondenci s ženami, pomyslila si.

"Jašvin chtěl dnes dopoledne přijet s Vojtovem," řekl Vron-

skij. "Vyhrál tuším na Pescovovi všecko, ba ještě víc, než Pescov může za-

platit, kolem šedesáti tisíc."

"Ne," řekla podrážděna, že Vronskij zavádí řeč jinam a tím jí

dává tak zřejmě na srozuměnou, že je podrážděná, "proč si myslíš, že mě ta

zpráva tolik zajímá, že ji dokonce musíš tajit? Řekla jsem, že na to nechci

myslit, a přála bych si, aby ses tím zabýval zrovna tak málo jako já."

"Zabývám se tím, protože mám rád ve všem jasno."

Jasnost nezáleží ve formě, ale v lásce," řekla, stále víc podráž-

děná nikoli slovy, ale chladným klidným tónem, jakým mluvil. "Proč o to

tolik stojíš?"

Můj bože, zase láska, pomyslil si a zamračil se.

"Vždyť víš proč. Kvůli tobě a dětem, které přijdou."

"Děti už nepřijdou."

"To je velká škoda," pravil.

"Záleží ti na tom kvůli dětem, ale na mě nemyslíš?" Docela za-

pomněla, přeslechla, že řekl: kvůli tobě a dětem.

Otázka, zda budou mít děti, byla dávno sporná a dráždila ji.

Jeho touhu po dětech si vysvětlovala tím, že si neváží její krásy.

"Ale vždyť jsem řekl: kvůli tobě. Kvůli tobě především," opa-

koval a vraštil obličej jako bolestí, "poněvadž jsem přesvědčen, že tvá po-

drážděnost je zaviněna převážně tou nejistou situací."

Ano, přestal už se přetvařovat a je vidět celou jeho chladnou

nenávist ke mně, pomyslila si Anna. Neposlouchala, co jí říká, ale s hrůzou

se dívala na chladného krutého soudce, který mu výsměšně hleděl z očí.

"Příčina je jinde," řekla, "a vůbec nechápu, jak by příčinou

mé - jak tomu říkáš - podrážděnosti mohlo být to, že jsem úplně ve

tvé moci. Jakápak nejistá situace? Naopak."

Je mi velice líto, že to nechceš chápat," přerušil ji, neboť chtěl

stůj co stůj vyslovit svou myšlenku, "nejistota je v tom, že si myslíš, že já

jsem svobodný."

295

,Po téhle stránce můžeš být úplně klidný," řekla, odvrátila se

od něho a pila kávu.

Vzala šálek, odtáhla malíček a zvedla šálek k ústům. Když upi-

la několik doušků, pohlédla na něho a z výrazu jeho obličeje jasně

poznala, že její ruka, pohyb i zvuk, který vydávaly její rty, všecko

je mu protivné.

,Je mi docela jedno, co si myslí tvá matka a s kým tě chce ože-

nit," pravila Anna a chvějící se rukou postavila šálek na stůl.

"Ale o tom přece nemluvíme."

"Ne, právě o tom. A věř mi, že taková žena bez srdce, aťsi je

stará nebo mladá, tvoje matka nebo cizí, mě nezajímá a nechci o ní ani sly-

šet."

"Anno, prosím tě, abys nemluvila neuctivě o mé matce."

"Zena, která neuhodla srdcem, v čem je štěstí a čest jejího syna,

taková žena nemá srdce."

"Opakuji svou prosbu, nemluv neuctivě o matce, které si vá-

žím," řekl zvýšeným hlasem a přísně se na ni podíval.

Anna neodpovídala. Upřeně se na něho dívala, na jeho obličej,

ruce a dopodrobna si vybavovala scénu včerejšího smíření a jeho vášnivé

laskání. Zrovna takovými projevy něhy zahrnoval a bude a chce zahrnovat

jiné ženy, myslila si.

"Ty nemáš matku rád. To jsou samé fráze, fráze, nic než frá-

ze!" řekla s pohledem plným nenávisti.

"Pak tedy se musíš..."

"Měla bych se rozhodnout, a už jsem rozhodnutá," řekla

a chtěla odejít, ale v té chvíli vstoupil do pokoje Jašvin. Anna se s ním po-

zdravila a zůstala stát.

Proč ve chvíli, kdy v její duši zuřila bouře, kdy cítila, že je na

křižovatce, jež by mohla mít strašlivé následky, proč se v té chvíli přetvařu-

je před cizím člověkem, který se tak jako tak měl dříve či později všecko do-

vědět - nevěděla. Ale ihned v sobě zkrotila vnitřní bouři, posadila se

a dala se s hostem do řeči.

"Jak to s vámi vypadá? Už jste dostal dluh?" otázala se Jašvi-

na.

"Ujde to. Myslím, že všecko nedostanu, a ve středu mám jet.

A kdy odjíždíte vy?" řekl Jašvin a s přimhouřenýma očima se díval na

Vronského. Patrně se dovtípil, že tu došlo k hádce.

"Asi pozítří," pravil Vronskij.

"Vy už se vlastně dlouho chystáte."

"Ale teď už je to jisté," řekla Anna a pohlédla Vronskému přímo

296

do očí takovým pohledem, který mu pravil, že o nějakém smíření nemůže

být ani řeči.

,A není vám toho nešťastného Pěšcova líto?" pokračovala

v hovoru s Jašvinem.

"Nikdy jsem se sám sebe neptal, jestli mi někoho je či není líto,

Anno Arkadjevno. Vždyť veškeré své jmění mám tadyhle," ukázal na po-

stranní kapsu, ,a teď jsem boháč. Ale pojedu dnes do klubu a možná že od-

tamtud půjdu jako žebrák. Vždyť ten, kdo se mnou zasedne ke hře, by mě

taky rád svlékl z poslední košile, a já zas jeho. A tak se potýkáme a v tom je

právě ten požitek."

"No, a kdybyste byl ženatý," prohodila Anna, ,co by tomu asi

řekla vaše žena?"

Jašvin se dal do smíchu.

"Asi proto jsem se neoženil a nikdy jsem na to nepomýšlel."

,A co Helsinky?" vložil se do rozmluvy Vronskij a pohlédl na

usměvavou Annu.

Když se jejich pohledy setkaly, Annina tvář pojednou nabyla

chladného přísného výrazu, jako by mu říkala: Nezapomněla jsem. Všecko

při starém.

"Vy jste byl opravdu zamilovaný?" obrátila se k Jašvinovi.

"O bože! A kolikrát! Ale víte, někdo může sednout ke kartám,

ale tak, že vždycky dokáže vstát, když přijde hodina rendez-vous. A já se

mohu oddávat lásce, ale tak, abych večer nezmeškal partii. Podle toho se

vždycky zařídím."

"Ne, na tohle se neptám, myslím to pravé." Chtěla říci Helsin-

ky, ale nerada by opakovala slovo, kterého užil Vronskij.

Přijel Vojtov, který kupoval hřebce. Anna vstala a odešla z po-

koje.

Než Vronskij odjel z domu, přišel za ní. Chtěla dělat, že cosi

hledá na stole, ale pak se za přetvářku zastyděla a chladně mu pohlédla

přímo do obličeje.

"Co si přejete?" otázala se ho francouzsky.

"Potřebuji Gambettův rodokmen, prodal jsem ho," řekl tó-

nem, který vyjadřoval lépe než slova: Na řeči nemám kdy a stejně by nikam

nevedly.

Nic zlého jsem jí neudělal, říkal si v duchu. Když se chce trápit,

tím hůř pro ni. Ale když odcházel, zdálo se mu, že cosi řekla a v srdci se mu

náhle zachvěl soucit.

"Copak, Anno?" zeptal se.

"Nic," odpověděla stejně ledově a klidně.

Když nic, tím hůř, pomyslil si opět s rostoucím chladem, otočil

297

se a zamířil ke dveřím. V zrcadle spatřil její tvář, bledou a s rozechvělými

rty. Chtěl se zastavit, říci jí něco pro útěchu, ale nohy ho samy vynesly z po-

koje, dříve než ho napadlo, co by jí řekl. Celý ten den strávil mimo domov,

a když se pozdě večer vrátil, sdělila mu komorná, že Annu Arkadjevnu bolí

hlava a že prosila, aby k ní nechoďil.

XXVI

Ještě nikdy se nepohádali na celý den. Dnes se to stalo poprvé.

A nebyla to rozepře. Bylo to otevřené přiznání k naprostému ochladnutí.

Což by se jinak mohl na ni podívat tak, jak se na ni podíval, když si přišel

do pokoje pro rodokmen? Podívat se na ni, vidět, že srdce jí puká zoufal-

stvím, a minout ji s takovým lhostejným, klidným obličejem? Nejenže

k ní ochladí, ale nenáviděl ji, protože miloval jinou ženu - to bylo

jasné.

Anna vzpomínala na všechna krutá slova, která jí řekl, a vymýš-

lela si ještě slova další, která jí patrně chtěl a mohl říci, a byla stále

podrážděnější.

"Nedržím vás," mohl říci. "Můžete jít kam chcete. Nechtěla

jste se dát rozvést se svým mužem patrně proto, abyste se k němu mohla

vrátit. Vraťte se k němu. Potřebujete-li peníze, dám vám. Kolik potřebujete?"

Nejsurovější slova, jaká by mohl vyřknout neomalený člověk, jí

řekl Vronskij v její fantazii a Anna mu je neodpouštěla, jako by je byl vyřkl

doopravdy.

"Ale nepřísahal mi ještě včera lásku, on, člověk upřímný a po-

ctivý? Kolikrát jsem si už zoufala docela zbytečně!" říkala si vzápětí.

Celý ten den, kromě návštěvy u Wilsonové, která jí zabrala dvě

hodiny, strávila Anna v pochybnostech, zda už je konec všemu anebo je na-

děje na smíření, zda by měla odjet hned anebo se s ním ještě jednou setkat.

Cekala na něho celý den, a když večer odcházela do svého pokoje a nechala

mu vzkaz, žeji bolí hlava, myslila si: Když přijde přece a nebude se ohlížet

na to, co mu komorná vyřídí, bude to znamenat, že mě ještě miluje. Když

ne, tedy je konec všemu a pak se rozhodnu, co mám dělat!

Večer slyšela, jak u domu zastavila koleska, slyšela ho zvonit,

zaslechla jeho kroky a rozhovor s komornou. Uvěřil všemu, co slyšel, na nic

se už nechtěl ptát a odešel do svého pokoje. Byl tedy konec.

A smrt, jediný prostředek, jak v jeho srdci znova vzbudit lásku,

298

potrestat ho a zvítězit nad ním v boji, který s ním vedl zlý démon sídlící

v jejím srdci, vyvstala jasně a živě v její představě.

Nyní už bylo lhostejné, zda pojede do Vozdviženského či niko-

li, zdají muž povolí či nepovolí rozvod - na ničem nezáleželo. Šlo o jedi-

nou věc - potrestat ho.

Když si nalila obvyklou dávku opia a uvědomila si, že stačí vy-

pít celou lahvičku, aby zemřela, připadalo jí to tak snadné a prosté, že opět

začala s rozkoší myslit na to, jak se Vronskij bude trápit, litovat a ctít její

památku, až už bude pozdě. Ležela v posteli s otevřenýma očima, hledíc při

světle jediné dohořívající svíce na štukovou stropní římsu a na stín, vržený

na část stropu španělskou stěnou, a živě si představovala, jak mu bude, až

tu ona nebude a stane se mu pouhou vzpomínkou. Jak jsem jí mohl říct

něco tak krutého?" bude si říkat. Jak jsem mohl odejít z pokoje bez jediné-

ho slova? Ale už není mezi námi. Odešla nám navždy. Je tam..." Vtom se

stín španělské stěny zavlnil, zahalil celou římsu, celý strop, a jiné stíny

z druhé strany mu prudce vyrazily naproti, na okamžik stíny zmizely, ale

potom se přihnaly ještě větší rychlostí, zakolébaly se, splynuly, a všecko za-

padlo do tmy. Smrt! Annu jala taková hrůza, že dlouho nemohla pochopit,

kde je, a dlouho nemohla chvějícíma se rukama najít sirky a zapálit druhou

svíci místo té, která dohořela a zhasla. Ne, děj se co děj - jen když bude

žít! Vždyť ho miluje! Vždyť on miluje ji! To už bylo a zase to přejde, říkala

si a cítila, jak jí po tvářích kanou slzy, plakala radostí, že se navrací k živo-

tu. A aby unikla strachu, rychle šla do pánského pokoje za ním.

Vronskij ve svém pokoji tvrdě spal. Přistoupila k němu, posví-

tila si shora na jeho obličej a dlouho se na něho dívala. Nyní, když spal, mi-

lovala ho tolik, že se při pohledu na něho neubránila slzám něhy. Ale vědě-

la, že kdyby se vzbudil, změřil by ji chladným pohledem, vyjadřujícím vě-

domí neviny, a než by mu mohla říci o své lásce, že by musela dokázat, jak

jí ublížil. Nevzbudila ho. Vrátila se do svého pokoje a po druhé dávce opia

upadla k ránu do těžkého polospánku, který jí nedal ani na chvíli úplné za-

pomnění.

Ráno měla opět děsivý sen, který sejí několikrát opakoval ještě

než začala žít s Vronským, a ten sen ji vzbudil. Stařeček s rozježeným vou-

sem se skláněl nad železem, něco tam kutil, blábolil nesmyslná francouzská

slova a Anna, jako v tom děsivém snu vždy (v tom právě byla jeho hrůza),

cítila, že ten staroch si jí nevšímá, ale přitom vykonává s železem jakési

strašné dílo, které znamená její zkázu.

Vzbudila se zalitá studeným potem.

Když vstala, vybavil se jí jako v mlhách celý včerejšek.

Pohádali se. Stalo se, co se stalo už několikrát. Řekla, žeji bolí

hlava, a on za ní nepřišel. Zítra odjíždějí, musí se s ním setkat a chystat se na

299

cestu. Když se dověděla, že je v pánském pokoji, šla k němu. Byla právě

v salóně, když zaslechla, že před domem zastavil povoz. Vyhlédla z okna

a spatřila kočár, z kterého vyhlížela mladá dívka v lila kloboučku a cosi na-

řizovala sluhovi, který zvonil u dveří. Po krátkém hovoru v předsíni vešel

kdosi nahoru a vedle salónu se ozvaly kroky Vronského. Rychle sestupoval

po schodech. Anna opět přistoupila k oknu. Teď vyšel prostovlasý před dům

a přistoupil ke kočáru. Mladá dívka v lila kloboučku mu podala obálku.

Vronskij jí s úsměvem cosi řekl. Kočár odjel. Vronskij hbitě vyběhl po scho-

dech nazpět.

Mlha, která zahalovala vše v její duši, se náhle rozptýlila. Stej-

né pocity jako včera jí opět bolestně sevřely usouzené srdce. Nešlo jí nyní na

rozum, jak se mohla ponížit do té míry, že s ním strávila celý den v jeho do-

mě. Vstoupila k němu do pokoje, aby mu sdělila své rozhodnutí.

"Byla tu Sorokinová s dcerou a přivezla mi peníze a papíry od

mamá. Včera jsem je nemohl dostat. Co tvoje hlava, je to lepší?" pravil

klidně. Nechtěl vidět a chápat ponurý, slavnostní výraz její tváře.

Stála mlčky uprostřed pokoje a upřeně na něho hleděla. Po-

díval se na ni, na okamžik se zachmuřil a dál četl dopis. Otočila se a zvolna

odcházela z pokoje. Byl by ji ještě mohl vrátit, ale už došla ke dveřím,

Vronskij stále mlčel a bylo slyšet jen šustění papíru, jak obracel list.

"Anno, abych nezapomněl," ozval se ve chvíli, kdy už byla ve

dveřích, "zítra určitě jedeme? Ze ano?"

"Vy ano, ale já ne," řekla a otočila se k němu.

"Anno, takhle se nedá žít..."

"Vy ano, ale já ne," opakovala.

"To už začíná být nesnesitelné!"

"Bude... bude vás to mrzet," řekla a odešla z pokoje.

Zalekl se zoufalého výrazu, s jakým byla ta slova řečena, proto

vyskočil a chtěl se rozběhnout za ní, ale vzpamatoval se, opět si sedl, pevně

zaťal zuby a zachmuřil se. Ta neslušná - jak soudil - pohrůžka ho

podráždila. Zkoušel jsem všecko možné, pomyslil si, zbývá jediné -

nevšímat si toho. A začal se chystat do města a znova k matce, od které

měl dostat podpis na plné mocí.

Slyšela jeho kroky v pánském pokoji a v jídelně. Před salónem

se zastavil. Ale nešel tam, jenom dal rozkaz, aby v jeho nepřítomnosti vyda-

li Vojtovovi hřebce. Potom slyšela, jak předjela koleska, jak se otevřely dve-

ře a Vronskij opět vyšel ven. Ale pak se vrátil znovu do předsíně a kdosi vy-

běhl nahoru. To komorník běžel pro zapomenuté rukavice. Anna přistou-

pila k oknu a viděla, jak si lhostejně vzal rukavice, jemně strčil kočího do

zad a cosi mu řekl. Potom, aniž se podíval do oken, zaujal v kolesce obvyk-

lou pózu, totiž dal nohu přes nohu, navlékl si rukavice a zmizel za rohem.

300

XXVII

"Odjel! Je konec!" řekla si Anna, stojíc u okna. A dojem tem-

noty, když včera zhasla svíce, i dojem z děsivého snu splynuly v celek a jako

v odpověď na tu otázku jí naplnily srdce mrazivou hrůzou.

"Ne, to není možné!" vykřikla, přešla pokojem a prudce zazvo-

nila. Tolik se teď hrozila samoty, že nečekala, až sluha přijde, a šla mu na-

proti.

"Zjistěte mi, kam jel hrabě," řekla.

Sluha odpověděl, že do stájí.

"Pan hrabě nechá vzkazovat, jestli si přejete vyjet, že se koleska

hned vrátí."

"Dobře. Počkejte. Hned napíšu lístek. Pošlete s ním Michajla do

stájí. Ale rychle."

Sedla si a napsala:

"Udělala jsem chybu. Vrať se domů, musíme si promluvit. Pro-

boha Tě prosím, přijeď, mám hrozný strach."

Zalepila lístek a odevzdala jej sluhovi.

Bála se teď zůstat sama, a jakmile se sluha vzdálil, vyšla ven a za-

mířila do dětského pokoje.

Co naplat, není to ono, není to on! Kde jsou jeho modré oči,

milý nesmělý úsměv? To byla její první myšlenka, když uviděla svou bacu-

latou růžovou holčičku s kadeřavými černými vlasy místo Serjoži, jehož ve

svém myšlenkovém zmatku doufala spatřit v dětském pokoji. Holčička se-

děla u stolu, vytrvale a silně do něho tloukla zátkou a očima černýma jako

trnky se nechápavě dívala na matku. Anna řekla Angličance, že je zcela

zdráva a zítra odjíždí na venkov, a potom si sedla k holčičce a začala před

ní kroutit zátkou od karafy. Ale hlasitý, zvonivý smích dítěte a pohyb, jak

trhlo obočím, připomněl Anně Vronského tak živě, že potlačila vzlyk,

rychle vstala a odešla. Je opravdu konec všemu? Ne, to není možné," mys-

lila si. "On se vrátí. Ale jak mi vysvětlí ten úsměv, to oživení po tom, co

mluvil s ní? I když mi to nevysvětlí, stejně mu uvěřím. Kdybych neuvěřila,

zbylo by mi jediné - ale já nechci."

Podívala se na hodiny. Uběhlo dvanáct minut. Teď už dostal

lístek a jede zpátky. Nebude to dlouho trvat, ještě deset minut... Ale co

když nepřijede? Ne, to není možné. Ale nesmí ji vidět s uplakanýma očima.

Půjde se umýt. Ano, a česala se vůbec, nebo ne? Tak se v duchu ptala, ale

nemohla si vzpomenout. Ohmatala si hlavu. Ano, je učesaná, ale kdy se

vlastně česala? Vůbec se nepamatovala. Ani nevěřila vlastní ruce a přistou-

pila k zrcadlu, aby viděla, zda je opravdu učesaná. Byla, ale nemohla si

vzpomenout, kdy to dělala. "Kdo je to?" myslila si, když se dívala do

zrcadla na rozpálený obličej s podivně se lesknoucíma očima, které na ni

ulekaně zíraly. "Ale vždyť jsem to já," pochopila náhle, a jak se tak zhlížela celá v zrcadle, pojednou na sobě ucítila jeho polibky, zachvěla se a trhla rameny. Potom si zdvihla ruku ke rtům a políbila ji.

Co to, začíná šílet? Šla do ložnice, kde Anuška uklízela.

"Anuško," řekla. Stoupla si před komornou a dívala se na ni,

ale sama nevěděla, co jí řekne.

"Chtěla jste jet k Darje Alexandrovně," jaksi s porozuměním

řekla komorná.

302

",.--"*» ._.- -..- : . .-,

,K Darje Alexandrovně? Ano, pojedu."

Patnáct minut tam, patnáct minut zpět. Už jede, hned přijede.

Vytáhla hodinky a podívala se na ně. Ale jak mohl odjet a nechat ji v tako-

vém stavu? Jak může žít, když se s ní neusmířil? Anna šla k oknu a vyhlížela

ho na ulici. Časově to mohl stihnout, už by měl být tady. Ale sr/ad

špatně počítala, a tak začala znovu vzpomínat, kdy odjel, a počítat

minuty.

Ve chvíli, kdy mířila k velkým hodinám, aby s nimi porovnala

své hodinky, kdosi přijel. Vyhlédla a spatřila jeho kolesku. Ale nikdo nešel

po schodech a dole se ozývaly hlasy. Byl to posel, který se vrátil kol eskou.

Šla k němu dolů.

"Pana hraběte jsem nezastihl. Odjel na nižněgorodskou drá-

hu."

,Co chceš? Co je?" obrátila se k veselému červenému Michaj-

lovi, který jí podával nazpět lístek.

Vždyť on jej nedostal, uvědomila si.

Jeď s tím lístkem na statek k hraběnce Vronské, rozumíš?

A hned mi přivez odpověď," řekla poslovi.

"A já, co budu dělat?" přemýšlela. Ovšem, pojede k Dolly,

opravdu, jinak by se zbláznila. Ovšem, mohla by ještě telegrafovat. A na-

psala depeši:

"Musím s vámi mluvit, přijeďte ihned."

Když odeslala telegram, šla se oblékat. Už oblečená a v klo-

bouku se opět podívala obtloustlé, klidné Anušce do očí. V těch maličkých,

dobráckých šedivých očích se zračil patrný soucit.

"Anuško milá, co mám dělat?" s pláčem řekla Anna a bezmoc-

ně klesla do křesla.

"Nač si dělat starosti, Anno Arkadjevno! Vždyť to se stává. Jen

jeďte ven, aspoň přijdete na jiné myšlenky," řekla komorná.

"Ano, pojedu," trochu se vzchopila Anna a vstala. "A kdyby

přišel telegram, ať ho za mnou pošlou k Darje Alexandrovně... Nebo ne,

vrátím se sama."

"Ano, nesmím přemýšlet, musím něco dělat, jet pryč, přede-

vším - odjet z tohoto domu," řekla si a s hrůzou pozorovala, jak strašně

jí tluče strdce. Chvatně vyšla ven a nasedla do kolesky.

"Kam račte?" otázal se Petr, než se posadil na kozlík.

"Na Znaménku k Oblonským."

304

XXVIII

Bylo slunné počasí. Celé dopoledne hustě, drobně pršelo a před

chvílí se vyjasnilo. Plechová krytina střech, dlaždice chodníků, kamenná

dlažba, kola i kůže, mosaz i plech povozů - vše se jasně třpytilo v májo-

vém slunci. Byly tři hodiny, kdy v ulicích panuje největší ruch.

Anna seděla v rohu pohodlné kolesky, která se při rychlém klu-

su siváků mírně pohupovala na pružných perech, za ustavičného rachotu

kol a rychle se střídajících dojmů na čerstvém vzduchu si znova probírala

události posledních dnů a viděla teď své postavení docela jinak, než jak sejí

jevilo doma. Ani myšlenka na smrt se jí už nezdála tak strašná a samozřej-

má, ani sama smrt jí už nepřipadala nevyhnutelná. Teď si vyčítala, že klesla

k takovému ponížení. Úpěnlivě ho prosí, aby jí odpustil. Pokořila se před

ním. Uznala, že se dopustila chyby. Proč? Nemůže snad bez něho žít? Ale

nezodpověděla si otázku, jak bude žít bez něho, a začala číst nápisy na vý-

věsních štítech. "Kancelář a sklad. Zubní lékař. Ano, řeknu Dolly všecko.

Nemá Vronského ráda. Bude mi hanba, bude to bolestné, ale všecko jí řek-

nu. Má mě ráda a já uposlechnu její rady. Nepodrobím se mu, nedovolím,

aby mě vychovával. Filippov, pečivo. Prý vozí těsto do Petrohradu. Mos-

kevská voda je tak dobrá. A mytiščenské studny a lívance." Anna si

vzpomněla, jak dávno a dávno, když jí bylo teprve sedmnáct let, jela s tetou

k Trojici. Ještě se jelo kočárem. Byla jsem to opravdu já, to děvče s červe-

nýma rukama? Jak mnohé z toho, co se mi tenkrát zdálo krásné a nedosaži-

telné, je dnes nicotné. A co bylo tenkrát, je dnes nedosažitelné navěky. Byla

bych tenkrát uvěřila, že mohu dojít k takovému ponížení? Jak bude pyšný

a spokojený, až dostane můj lístek! Ale já mu dokážu... Jak odporně páchne

ta barva. Proč pořád něco natírají a stavějí? Módní závod," četla. Jakýsi

muž ji zdravil. Byl to Anuščin muž. "Naši příživníci," vzpomněla si, jak to říkal Vronskij. "Naši? Proč naši? Je hrozné, že nelze vyrvat minulost i s ko-

řeny. Nelze ji vyrvat, aleje možné potlačit vzpomínku na ni. A to udělám."

A tu si vzpomněla na minulost s Alexejem Alexandrovičem, na to, jak ji vy-

mazala ze své paměti. "Dolly si pomyslí, že opouštím druhého muže a že te-

dy asi nejsem v právu. Jako bych chtěla být v právu! Nemohu!" řekla na-

hlas a bylo jí do pláče. Ale hned začala přemýšlet, čemu se asi usmívají ty

dvě dívky. Jistě mluví o lásce? Nevědí, jak je to neradostné, jak nízké...

Bulvár a děti. Tři chlapci tu utíkají, hrají si na koníčky. Serjoža! Já ztratím

všecko a on mi vrácen nebude. Ano, ztratím všecko, jestli se nevrátí. Mož-

ná, že zmeškal vlak a teď už se vrátil. Zas se chceš ponižovat!" řekla sama

k sobě. "Ne, půjdu k Dolly a řeknu jí rovnou: jsem nešťastná, zasloužím si to,

je to mou vinou, ale přece jsem nešťastná, pomoz mi. Ti koně, ta koleska,

jak se hnusím sama sobě v té kolesce, všecko je jeho. Ale už to neuvidím."

305

Anna přemýšlela, jakými slovy poví všecko Dolly, a úmyslně si

drásala srdce.

Vešla na schodiště.

Je tu někdo?" ptala se v předsíni. \

"Kateřina Alexandrovna Levinová," odpověděl sluha.

Kitty! Kitty, do které byl Vronskij zamilován, na kterou vzpo-

mínal s láskou. Lituje, že se s ní neoženil. A na Annu vzpomíná s nenávistí

a lituje, že si s ní začal.

Ve chvíli, kdy přijela Anna, měly obě sestry poradu o kojení.

Dolly šla sama přivítat návštěvu, která je vyrušila z rozhovoru.

"Ach, ještě jsi neodjela? Chtěla jsem se k tobě podívat," řekla

Dolly, "dostala jsem dnes psaní od Stivy."

"My jsme taky dostali telegram," odpověděla Anna a ohlédla

se po Kitty.

"Píše, že nemůže pochopit, co vlastně Alexej Alexandrovič

chce, ale že neodjede, dokud nebude mít odpověď."

"Myslila jsem, že tu někoho máš. Mohla bych si přečíst ten do-

pis?"

"Ano, je tu Kitty," rozpačitě řekla Dolly, "zůstala v dětském

pokoji. Byla tuze nemocná."

"Slyšela jsem. Mohu si přečíst ten dopis?"

"Hned ti ho přinesu. Ale on neodmítá, naopak Stiva doufá,"

pravila Dolly a na okamžik zůstala stát ve dveřích.

Já nedoufám, a ani o to nestojím," řekla Anna.

"Co to má znamenat, Kitty si myslí, že je pro ni ponižující, aby

se se mnou setkala?" přemýšlela Anna, když osaměla. "Snad má pravdu.

Jenže ona, která byla zamilovaná do Vronského, by mi to zrovna nemusela

dávat najevo, třeba je to pravda. Vím, že při mém postavení nemůže být

má společnost žádné slušné ženě vítána. Vím, že jsem mu od první chvíle

obětovala všecko! A tohle je má odměna! Jak já ho nenávidím! Proč jsem

sem vůbec chodila? Je mi ještě hůř, je to ještě zoufalejší." Slyšela, jak se obě sestry domlouvají vedle v pokoji. Co teď vlastně Dolly řekne? Aby Kitty mě-

la radost, že je nešťastná, aby si dala líbit její protektorský tón? Ne, a ani

Dolly nic nepochopí. A nemá jí co povídat. Jenom by bylo zajímavé vidět

Kitty a dát jí najevo, jak všemi a vším pohrdá, jak je jí teď všecko jedno.

Dolly přišla s dopisem. Anna si jej přečetla a mlčky jej vrátila.

"To jsem všecko věděla," řekla po chvíli. ,A vůbec mě to neza-

jímá."

"Ne, proč? Já naopak doufám," pravila Dolly a pátravě se za-

dívala na Annu. Ještě nikdy ji neviděla tak divně podrážděnou. "Kdy od-

jíždíš?" zeptala se.

306

Anna se dívala s přimhouřenýma očima před sebe a neodpoví-

dala.

"Pročpak se Kitty přede mnou schovává?" řekla dívajíc se na

dveře a začervenala se.

"Ale hlouposti! Kojí a nějak jí to nejde, tak jsem jí radila... Je

moc ráda. Hned přijde," nešikovně se vymlouvala Dolly, neboť neuměla

lhát. "Však už jde."

Když se Kitty dověděla, že je tu Anna, nechtěla se ukázat. Ale

Dolly ji přemluvila, Kitty se vzmužila, vstoupila do pokoje, s uzarděním šla

k Anně a podala jí ruku.

"Velice mě těší," pravila třesoucím se hlasem.

Kitty byla zmatená vnitřním bojem, svářila se v ní nevraživost

k té špatné ženě a snaha být k ní shovívavá, ale jakmile viděla Anninu spa-

nilou, sympatickou tvář, všechna nevraživost rázem vyprchala.

"Nedivila bych se, kdybyste se nechtěla se mnou setkat. Už

jsem si zvykla na všechno. Byla jste nemocná? Ano, změnila jste se," řekla

Anna.

Kitty cítila, že Anna se na ni dívá nevraživě. Vysvětlila si tu ne-

vraživost tím, že Anna se teď octla v trapné situaci před ní, před Kitty, k níž

se kdysi chovala protektorsky. A bylo jí teď Anny líto.

Pohovořily o nemoci, o dítěti, o Stivovi, ale Annu patrně nic

nezajímalo.

"Přišla jsem se s tebou rozloučit," řekla a vstala.

"A kdy odjíždíte?"

Ale Anna neodpověděla a znovu se obrátila ke Kitty.

Jsem skutečně moc ráda, že jsem vás viděla," řekla s úsmě-

vem. "Tolik jsem o vás slyšela na všech stranách, i od vašeho pana manže-

la. Byl u mě a moc se mi líbil," dodala s patrným zlým úmyslem. "Kde teď

je?"

Jel na venkov," řekla Kitty a začervenala se.

"Pozdravujte ho ode mě, určitě ho pozdravujte."

"Určitě!" naivně opakovala Kitty a soucitně jí pohlédla do očí.

"Tak sbohem, Dolly!" Anna políbila Dolly, stiskla ruku Kitty

a chvatně odešla.

"Pořád stejná a pořád stejně půvabná. Úžasně hezká!" řekla

Kitty, když se sestrou osaměly. "Ale přece má v sobě něco žalostného. Něco

hrozně žalostného!"

"Ne, dnes se s ní děje něco zvláštního," pravila Dolly. "Když

jsem ji doprovázela do předsíně, zdálo se mi, že se rozpláče."

307

XXIX

Anna nasedla do kolesky ve stavu ještě horším, než v jakém od-

jížděla z domova. K dřívější trýzni se teď připojil pocit urážky a zavržení,

které si tak ostře uvědomila při setkání s Kitty.

"Kam račte? Domů?" ptal se Petr.

"Ano, domů," řekla. Ani teď už nemyslila na to, kam jede.

Jak si mě prohlížely jako nějakou strašnou, nepochopitelnou

zvláštnost. O čem asi vykládá s takovým zápalem tomu druhému?" myslila

si, pozorujíc jakési dva chodce. "Cožpak můžeme druhému člověku vykládat,

co cítíme? Chtěla jsem všecko povědět Dolly, a dobře že jsem jí nic neřekla.

Jakou radost by měla z mého neštěstí! Nedala by to najevo. Ale jejím hlavním

pocitem by byla radost, že jsem potrestána za rozkoše, které mi záviděla. Kitty,

ta by měla ještě větší radost. Vidím do ní skrznaskrz! Ví, že jsem byla k jejímu

muži roztomilejší, než je zvykem. Teď žárlí a nenávidí mě.

A k tomu mnou opovrhuje. Pro ni jsem nemravná žena. Kdybych byla ne-

mravná žena, dokázala, bych, aby se její muž do mě zamiloval... kdybych

chtěla. A vlastně jsemi chtěla. Tenhle je spokojen sám se sebou," pomyslila

si o tlustém, červeném pánovi, který jel proti ní, v první chvíli ji považoval

za známou a nadzvedl lesklý klobouk nad lysou lebkou, až si potom uvědo-

mil, že se zmýlil. "Myslil si, že mě zná. Ale zná mě zrovna tak špatně, jako

kdokoli jiný na světě. Ani já sama se neznám. Znám své choutky, jak říkají

Francouzi. Tihle by rádi tu špinavou zmrzlinu. To vědí najisto," myslila si při pohledu na dva hošíky, stojící před zmrzlinářem, který si sundával kbelík z

hlavy a otíral si cípem ručníku zpocený obličej. "Všichni bychom rádi něco

sladkého, dobrého. Když není cukroví, tak aspoň špinavou zmrzlinu.

A Kitty zrovna tak: když nemohla mít Vronského, spokojila se Levinem.

A závidí mi. A nenávidí mě. A všichni se nenávidíme navzájem. Já Kitty,

Kitty mě. To je pravda. Ťuťkin, coiffeur. Je me fais coiffer par Tuťkin...1

Tohle mu musím říct, až přijede," pomyslila si a usmála se. Ale vzápětí si

uvědomila, že už nemá, komu by říkala něco pro zasmání. "A ani nic k smí-

chu, nic veselého se neděje. Všecko je ohavné. Zvoní na nešpory a ten ob-

chodník si tak pečlivě dělá křížek! Jako by měl strach, aby něco neupustil.

K čemu ty kostely, to zvonění a lhaní? Jen k tomu, aby se zakrylo, že se

všichni nenávidíme jako tihle drožkáři, kteří si tak zuřivě nadávají. Jašvin

říká: ten by mě svlékl z poslední košile, a já zas jeho. To je pravda!"

Do těch myšlenek se tak zabrala, že dokonce přestala uvažovat

1 Kadeřník. Dávám se česat u Tuťkina. (Jranc.)

303

o sobě a ani nevěděla, jak koleska zastavila u domu. Teprve když uviděla

vrátného, který jí vyšel naproti, vzpomněla si, že poslala lístek a telegram.

"Přišla odpověď?" zeptala se.

"Hned se podívám," odpověděl vrátný, podíval se do regálu

a vyndal odtamtud a podal Anně tenkou čtvercovou obálku telegramu.

"Nemohu přijet dříve než v deset hodin. Vronskij," četla.

"A posel se nevrátil?"

"Ne, prosím," odpověděl vrátný.

Když je to tak, vím, co mám dělat, řekla si, a cítíc, jak v ní pro-

pukává neurčitý hněv a pomstychtivost, vyběhla nahoru. Pojede za ním sa-

ma. Dříve než odjede navždy, řekne mu vše. Nikdy k nikomu necítila tako-

vou nenávist jako k tomu člověku! Když zahlédla na věšáku jeho klobouk,

otřásla se odporem. Neuvědomila si, že jeho telegram je odpovědí na její te-

legram a že lístek ještě nedostal. Představovala si ho, jak teď klidně rozpráví

s matkou a se Sorokinovou a těší se z jejího utrpení. Ano, musím honem jet,

řekla si, ač ještě nevěděla, kam pojede. Chtěla co nejrychleji uniknout poci-

tům, které zakoušela v tom strašném domě. Služebnictvo, zdi, věci v tom

domě - vše v ní budilo ošklivost a zlobu a všechno na ni padalo.

Ano, musí jet na nádraží, a nebude-li tam, jet za ním ven

a usvědčit ho. Anna se podívala do novin na jízdní řád. Večer odjíždí vlak

v osm hodin dvě minuty. Ano, to stihne. Kázala zapřáhnout čerstvé koně

a skládala do cestovní kabely nezbytné věci na několik dní. Věděla, že už se

sem nevrátí. Kromě jiných plánů, které jí táhly hlavou, si jaksi neurčitě

řekla, že po tom, co se zběhne na nádraží anebo na statku u hraběnky, poje-

de nižněgorodskou dráhou do nejbližšího města a zůstane tam.

Oběd stál na stole. Anna k němu přistoupila, čichla k chlebu

a k sýru, a když poznala, že každá vůně jídla se jí protiví, nařídila, aby ko-

leska předjela, a vyšla ven. Dům už vrhal stín přes celou ulici, byl jasný večer

a na sluneční straně bylo ještě teplo. Anuška, která ji vyprovázela a nesla jí

zavazadlo, Petr, který je ukládal do kolesky, kočí, zřejmě rozmrze-

lý - všichni jí byli protivní a rozčilovali ji svými řečmi a pohyby.

"Nepotřebuju tě, Petře."

"A co jízdenka na dráhu?"

"No, jak chceš, je mi to jedno," pravila mrzutě.

Petr vyskočil na kozlík, založil ruce v bok a poručil kočímu,

aby jel na nádraží.

309

XXX

Zase jedu! Zase všecko chápu, řekla si Anna, jakmile se koleska

houpavě rozjela a zahrčela na drobné dlažbě, a opět se začarystřídat dojmy

jeden za druhým.

0 čem se mi to naposled tak hezky přemýšlelo? vzpomínala usi-

lovně. Tuťkin, coiffeur? Ne, to ne. Ovšemže, o tom, co říká Jašvin: boj o by-

tí a nenávist - to je to jediné, co lidi spojuje. Ne, zbytečně se namáháte,

v duchu oslovila společnost v kolesce s dvěma páry koní, která nejspíš jela

za zábavou někam za město. Ani pes, kterého si vezete s sebou, vám nepo-

může. Sobě neutečete. Vrhla pohled směrem, kterým se otáčel Petr, a uvi-

děla továrního dělníka opilého do němoty, až se mu klátila hlava. Strážník

ho někam vezl. Tenhle snad spíš, napadlo ji. My s hrabětem Vronským

jsme také nenalezli uspokojení, třebaže jsme si tolik slibovali. A to ostré

světlo, v kterém Anna všecko viděla, otočila teď poprvé na jejich vztah, ačko-

liv dřív se těm myšlenkám vyhýbala. Co v níhledal! Ani ne tak lásku, jako

spíš ukojení marnivosti. Vzpomínala na jeho slova, na výraz jeho obličeje,

připomínající poslušného stavěcího psa, jaký míval na začátku jejich pomě-

ru. A dnes vše nasvědčovalo, že se nemýlí. Ano, byl to triumf marnivého

úspěchu. Byla tu ovšem i láska, ale pýcha, že dosáhl úspěchu, převažovala.

Chlubil se, že jí dobyl. Teď už je to pryč. Už nemá být na co pyšný. Nemůže

být pyšný, ale musí se stydět. Vzal jí všecko, co mohl, a teď ji už nepotřebuje.

Je mu na obtíž, ale on se snaží, aby se k ní nezachoval nečestně. Včera se

podřekl - přeje si rozvod a chce se oženit, aby za sebou spálil všecky mos-

ty. Máji rád, jenže jak? The zest is gone.1 Tenhle chce všecky omráčit a je

tuze spokojen sám se sebou, řekla si Anna, pozorujíc růžolícího příručího,

který měl koně vypůjčeného z jízdárny. Ano, už to pro něho nemá žádnou

chuť. Kdyby od něho odešla, bude v hloubi duše rád.

Nebyla to pouhá domněnka - viděla to jasně v pronikavém

světle, které jí teď odhalovalo smysl života a lidských vztahů.

Má láska je stále vášnivější, a sobečtější, kdežto jeho cit hasne

a hasne, a proto se rozcházíme, pokračovala v myšlenkách. A není pomoci.

On je mi vším a chci, aby mi patřil cele, stále víc. Ale on si stále víc a víc

přeje vzdálit se mi. Ano, šli jsme si vstříc až do našeho svazku, ale potom

jsme se začali nezadržitelně rozcházet na různé strany. A změnit se to nedá.

Říká mi, že jsem nesmyslně žárlivá, a sama jsem si také říkala, že nesmyslně

žárlím. Ale není to pravda. Nejsem žárlivá, nýbrž nespokojená. Ale... Po-

otevřela ústa a poposedla v kolesce, vzrušená myšlenkou, která ji náhle na-

1 Chuť je pryč. (angl.)

310

padla. Kdyby dokázala být ještě něčím jiným než milenkou, vášnivě milují-

cí jen jeho laskání. Ale ona nemůže a nechce být ničím jiným. A svou tou-

hou v něm budí odpor, kdežto on v ní budí zlobu, a jinak tomu nemůže

být. Což neví, že by ji neklamal, že si nemyslí na Sorokinovou, že není za-

milován do Kitty, že jí nebude nevěrný? To všecko ví, ale není jí to nic plat-

né. Bude-li k ní hodný a něžný jen z povinnosti, ale ne z lásky, a když mezi ni-

mi nebude, co chce ona - bude to tisíckrát horší než zloba! Bylo by to

pravé peklo! A to už vlastně je. Už dávno ji nemiluje. A kde končí láska,

tam začíná nenávist. Tohle jsou nějaké neznámé ulice. Nějaké kopce a po-

řád samé domy... A v domech samí lidé a lidé... Co jich je, bezpočet,

a všichni se mezi sebou nenávidí. No, bude si myslit, co si přeje, aby byla

šťastná. Nuže? Dá se rozvést, Alexej Alexandrovič jí dá Serjožu a ona se vdá

za Vronského. Při vzpomínce na Alexeje Alexandroviče si ho rázem ne-

smírně živě představila, viděla ho před sebou jako živého, s jeho mírnýma,

neživotnýma, pohaslýma očima, s modrými žílami na bílých rukou, s tó-

nem hlasu i praskotem kloubů, a když si vybavila cit, který byl mezi nimi

a kterému se také říkalo láska, otřásla se odporem. Dobře, dá se rozvést

a stane se ženou Vronského. Přestane se snad Kitty na ni dívat tak, jak se

dívala dnes? Ne. A přestane se už Serjoža vyptávat nebo přemýšlet, jak je to

s jejími dvěma muži? A jaký nový cit si vymyslí pro sebe a pro Vronského?

Je to vůbec možné - ne snad štěstí, ale aspoň život bez trápení? Ne a ne!

To už si odpověděla bez váhání. Není to možné! Jejich životy se rozcházejí

a ona ho činí nešťastným, on činí nešťastnou ji a ani jeho, ani ji není možné

předělat. Všecky pokusy byly učiněny, šroub se přetočil. Ano, žebrácká

s dítětem. Myslí si, že budí lítost. Nebyli jsme všichni vrženi na svět jen k to-

mu, abychom se nenáviděli a proto mučili sebe i jiné? Gymnazisté jdou,

smějí se. Serjoža? Také si myslívala, že ho má ráda, a dojímala se vlastní

něhou. Ale přece bez něho žila, vyměnila ho za jinou lásku a nestěžovala si

na tu výměnu, dokud ji druhá láska uspokojovala. S odporem si připo-

mněla, co nazývala druhou láskou. A působilo jí to radost, že teď vidí

tak jasně život vlastní i život všech ostatních lidí. Takové je to se mnou i

s Petrem a kočím Fjodorem, tady s tím obchodníkem i se všemi těmi lidmi,

kteří žijí tam na Volze, kam zvou tyhle plakáty, vždycky a všude, říkala si,

když už dojela k nízké budově Nižněgorodského nádraží a nosiči jí běželi

naproti.

"Přejete si do Obiralovky?" ozval se Petr.

Anna docela zapomněla, kam a proč jede, a jen s velkou náma-

hou porozuměla otázce.

"Ano," řekla Petrovi, podala mu tobolku s penězi, zavěsila si

přes ruku malou červenou kabelku a vystoupila z kolesky.

Když se prodírala zástupem do čekárny první třídy, postupně

si vyvolávala v paměti všecky detaily své situace a různé plány, mezi nimiž

váhala. A hned naděje, hned zoufalství jí opět jitřilo dávné rozbolavělé rá-

ny zmučeného, strašlivě bušícího srdce. Seděla na hvězdicovité pohovce,

čekajíc na vlak, s odporem se dívala, jak lidé přicházejí a odcházejí (byli jí

všichni protivní), a přemýšlela, jak přijede na stanici a napíše mu dopis,

uvažovala, co mu má napsat, a zase myslila na to, jak si teď Vronskij stěžuje

matce (protože nechce chápat její trápení), jak vstoupí k nim do pokoje

a co mu řekne. Chvílemi zas myslila na to, jak by ještě mohl být život šťast-

ný, jak mučivě ho miluje i nenávidí a jak strašně jí buší srdce.

XXXI

Ozvalo se zvonění, kolem přešli nějací mladí muži, ohyzdní

a drzí. Chvátali, ale přitom dávali pozor, jaký budí dojem. Čekárnou přešel

i Petr ve své livreji a botkách, s tupým živočišným obličejem, a přistoupil

k Anně, aby ji doprovodil k vozu. Povykující muži ztichli, když šla kolem

po nástupišti, a jeden cosi zašeptal druhému, jistěže nějakou ohavnost. An-

na vystoupila na vysoké stupátko a usedla sama v kupé na pérované sedad-

lo, kdysi bílé, teď už zašpiněné. Kabela poskočila na pérách a zůstala ležet.

Petr s pitomým úsměvem smekl u okna na rozloučenou svůj premovaný

klobouk, drzý průvodčí přibouchl dvířka a otočil kličkou. Ohyzdná dáma

s honzíkem (Anna si v duchu tu ženu svlékla a zhrozila se její šerednosti)

a děvčátko, nepřirozeně se smějící, přeběhly podél vozu.

312

"Kateřina Andrejevna, ona má všecko u sebe, ma taňte !" vo-

lalo děvčátko.

I to děvče je zmrzačené a chová se jako komediantka, pomysli-

la si Anna. Aby nikoho neviděla, rychle vstala a posadila se k protějšímu

oknu v prázdném voze. Ohyzdný špinavý chlap v čepici se štítkem, pod

kterou čouhaly rozcuchané vlasy, přešel pod oknem, nakláněje se ke kolům

vozu. Ten šeredný chlap byl Anně nějak povědomý. Vzpomněla si na svůj

sen, rozechvělá strachem, poodešla k protějším dveřím. Průvodčí otevřel

a vpustil dovnitř pána s dámou.

"Přejete si vystoupit?"

Anna neodpověděla. Průvodčí ani příchozí nezpozorovali

hrůzu v jejím obličeji zakrytém závojem. Anna se vrátila do svého koutku

a usedla. Manželská dvojice se posadila naproti. Pozorně, třeba nenápadně

si prohlíželi Anniny šaty. Oba sejí hnusili. Muž se zeptal, zda dovolí, aby si

zakouřil, patrně nikoli proto, aby kouřil, ale aby s ní mohl navázat rozho-

vor. Když dostal svolení, dal se s manželkou francouzsky do řeči o tom, že

mu ani tolik nejde o kouření, jako má chuť si popovídat. Pitvořili se a mlu-

vili hlouposti jen proto, aby je Anna slyšela. Jasně viděla, jak má jeden dru-

hého až po krk a jak se nenávidí. Však takové ubohé zrůdy nemohly vzbu-

dit než nenávist.

Ozvalo se druhé zvonění a hned po něm bylo slyšet, jak tahají

zavazadla, nastal hluk, zazněl křik a smích. Anně bylo tak jasné, že nikdo

nemá žádný důvod k radosti, až ji ten smích podráždil zrovna bolestivě

a nejraději by si zacpala uši, aby jej neslyšela. Konečně zazvonili potřetí,

ozvala se píšťala, hvizd lokomotivy, zařinčel řetěz a muž v kupé se pokřižo-

val. Stálo by za to se ho zeptat, co tím míní, řekla si Anna a zlobně na něho

pohlédla. Dívala se přes dámu oknem na lidi, kteří byli vyprovodit cestují-

cí. Stáli na nástupišti a teď jako by ujížděli dozadu. Vůz, v kterém seděla An-

na, se rytmicky otřásal na kolejích, přehnal se kolem nástupiště, kamenné

zdi, kruhového návěstidla, kolem jiných vozů. Kola teď plynule, měkce

a jemně zvonila o koleje, do okna vpadlo ostré večerní slunce a větřík si po-

hrával se záclonkou. Anna zapomněla na své sousedy v kupé, za houpavé,

kolébavé jízdy vdechovala čerstvý vzduch a opět se zahloubala do svých

myšlenek.

Kde to přestala? Už ví. Ano, že si nemůže vyvzpomenout situa-

ci, za které by život nebyl mukou, že jsme všichni stvořeni k tomu, aby-

chom se trápili, a že to všichni víme a všichni si vymýšlíme způsoby, jak by-

chom se oklamali. A když člověk vidí pravdu, co mu zbývá?

"Proto byl člověku dán rozum, aby se zbavil toho, co ho trá-

1 Teto! ifranc.)

314

pí," pravila dáma francouzsky, zřejmě spokojena se svou frází, a přitom dě-

lala grimasy.

Ta slova byla Anně odpovědí na její myšlenku.

Zbavit se svého trápení, opakovala si. A když se podívala na

červenolícího muže a hubenou ženu, poznala, že neduživá paní se považuje

za nepochopenou ženu, že muž ji klame a utvrzuje ji v tomto názoru. Anna

takřka viděla jejich příběh a všechna zákoutí jejich duší, na něž namířila

světlo. Ale nic zajímavého tu nebylo a Anna pokračovala ve svých myšlen-

kách.

Ano, je to velké trápení a člověku byl dán rozum, aby se toho

mohl zbavit. Tedy se ho musí zbavit. Proč neuhasit svíci, když už se člověk

nemá nač dívat, když si oškliví všechno, co vidí? Ale jak? Proč ten průvodčí

vyběhl na stupátko, proč tak křičí ti mladí páni tam v tom voze? Proč mlu-

ví, proč se smějí? Všecko je nepravda, všecko je lež, klam a zlo...!

Když vjel vlak do stanice, vystoupila Anna s hloučkem ostat-

ních cestujících, a vyhýbajíc se jim jako malomocným, zůstala stát na ná-

stupišti a usilovně vzpomínala, proč sem přijela a co chtěla udělat. Vše, co

sejí dřív zdálo možné, v té chvíli stěží chápala, zvlášť v hlučícím davu všech

těch nestydatých lidí, kteří ji nenechávali na pokoji. Buď se k ní hnali nosiči

a nabízeli své služby, nebo tu chodili mladí muži, dupající po prknech ná-

stupiště, hlasitě se bavili a prohlíželi siji, anebo zas sejí nevyhnuli lidé, kte-

ří šli proti ní. Vzpomněla si, že chtěla jet dál, nebude-li zde mít odpověď.

Proto zastavila jednoho z nosičů a zeptala se, zda tu není kočí s dopisem pro

hraběte Vronského.

"Hrabě Vronskij?Třed chvilinkou tu byl jejich kočár. Jeli na-

proti kněžně Sorokinové a slečně dceři. A jak vypadá ten kočí?"

Zatímco Anna mluvila s nosičem, červený, veselý kočí Michajla

v parádním modrém kabátě s řetízkem, zřejmě pyšný, jak dobře všecko vy-

řídil, přistoupil k ní a podal jí psaní. Otevřela je a srdce se jí sevřelo, ještě

než dočetla.

Je mi velice líto, že mě lístek nezastihl. Vrátím se v deset

hodin," nedbalým písmem psal Vronskij.

Tak! To se dalo čekat! Anna se zlostně ušklíbla.

"Dobře, tak jed domů," tiše pravila k Michajlovi. Mluvila tiše,

poněvadž jí srdce tak prudce tlouklo, že nemohla dýchat. Ne, nedám se od

tebe týrat, pomyslila si, ale hrozba neplatila jemu ani jí samé, nýbrž komusi

neznámému, kdo jí působil muka. Vykročila po nástupišti ven ze stanice.

Dvě služky, které se procházely po nástupišti, se za ní ohlédly

a uvažovaly nahlas o její toaletě. "Pravé," poznamenaly o krajkách, jež

měla Anna na sobě. Mladí muži ji nenechávali na pokoji. Zaseji minuli, dí-

vali se jí do obličeje a se smíchem něco pokřikovali nepřirozeným hlasem.

315

Přednosta stanice, který šel kolem ní, se zeptal, zda pojede dál. Malý pro-

davač kvasu z ní oka nespustil. Bože, kam půjde? Šla po nástupišti dál

a dál. Na konci nástupiště zůstala stát. Dámy a děti, jež byly naproti páno-

vi v brýlích a hlasitě se smály a hovořily, umlkly a prohlížely si ji, když do-

šla k nim. Zrychlila krok a ustoupila k okraji nástupiště. Blížil se nákladní

vlak. Nástupiště se otřáslo a Anně se zdálo, že zase jede.

A vtom si vzpomněla na člověka, kterého přejel vlak v den, kdy

se poprvé setkala s Vronským, a najednou pochopila, co má dělat. Hbitým,

svižným krokem sestoupila po schůdkách vedoucích od čerpadla ke kolejím

a stoupla si těsně k vlaku, který jel kolem ní. Dívala se na spodek vozů, na

šrouby, řetězy a vysoká litinová kola prvního vozu, zvolna se valícího,

a snažila se odhadnout střed mezi předními a zadními koly i okamžik, kdy

bude ten střed proti ní.

Tam! Hleděla do stínu vozu, na písek smíšený s mourem, kte-

rým byly zaváty pražce. Tam, právě doprostřed, a potrestá ho a zbaví se

všech i sebe.

Chtěla se vrhnout pod první vůz, jehož střed se octl proti ní.

Ale začala si sundávat z ruky červenou kabelku a to ji zdrželo, až už bylo

pozdě, střed vozu ji minul. Musela čekat na další vůz. Zmocnil sejí pocit, ja-

ký mívala, když se při koupání chystala vejít do vody, a udělala si křížek.

Navyklý pohyb při znamení kříže vyvolal v její duši celý řetěz dětských

i dívčích vzpomínek, temnota, která jí všecko zahalovala, náhle spadla

a na okamžik před ní vyvstal život se všemi hřejivými minulými radostmi.

Ale nespouštěla zrak z kol druhého vozu, který se blížil. A přesně ve chvíli,

-

. """ :- .

kdy byl střed mezi koly proti ní, odhodila červenou kabelku, s hlavou vta-

ženou mezi ramena padla pod vůz na ruce a lehce, jako by chtěla hned zase

vstát, poklekla. A v témž okamžiku se zhrozila, co dělá. Kde to je? Co dělá?

Proč? Chtěla se zvednout a uskočit zpět, ale cosi obrovského, neúprosného

ji udeřilo do hlavy a vleklo ji za záda. "Panebože, odpusť mi všecko!" hles-la, když si uvědomila, že zápas je marný. Stařeček cosi mumlal a pracoval

s železem. A svíce, při níž četla knihu plnou nepokoje, klamu, bolesti a zla,

ta svíce vzplanula jasnějším světlem než kdy jindy, ozářila jí vše, co předtím

bylo obestřeno tmou, zapraskala, začala skomírat a zhasla navždy.

ČÁST OSMÁ

I

Uplynuly skoro dva měsíce. Byla už polovina horkého léta, ale

Sergej Ivanovič Koznyšov se teprve teď chystal odjet z Moskvy.

V životě Sergeje Ivanoviče se tou dobou leccos udalo. Už více

než před rokem dokončil knihu, ovoce šestileté práce, pod názvem Studie

o základech statni formy v Evropě a v Rusku. Některé kapitoly této knihy,

stejně

jako úvod, byly uveřejněny v periodickém tisku, kdežto jiné části předčítal

Sergej Ivanovič v kruhu svých známých, takže myšlenky tohoto spisu už

nemohly být pro veřejnost naprostou novinkou. Nicméně očekával, že kniha

vzbudí ve společnosti značný dojem, a nebude-li převratem ve vědě, tedy

aspoň vyvolá silný rozruch ve vědeckém světě.

Po pečlivém zpracování byla kniha loni vydána a rozeslána

knihkupcům.

Sergej Ivanovič se nikoho neptal, neochotně a na oko lhostejně

odpovídal přátelům na dotazy, co jeho kniha, ani knihkupců se nevyptá-

val, jak jde na odbyt, ale přitom bedlivě, s napjatou pozorností sledoval, ja-

ký bude první dojem, který jeho kniha vyvolá ve společnosti a v literatuře.

Avšak minul týden, uběhl druhý i třetí, ve společnosti nebylo

žádný dojem znát. Přátelé, odborníci a vědci, se o ní tu a tam - patrně ze

zdvořilosti - dali do řeči. Ostatní známí se o knihu vědeckého obsahu ne-

zajímali, a proto s ním o ní nemluvili vůbec. I ve společnosti, zvlášť nyní za-

ujaté jinými otázkami, panovala úplná lhostejnost. Také v tisku nepadlo

celý měsíc o knize ani slovo.

Sergej Ivanovič si přesně vypočítal, kolik časuje třeba k napsá-

ní recenze, ale uplynul měsíc, uplynul druhý, a pořád vládlo mlčení.

Jen v Severním brouku bylo v žertovném fejetonu o zpěváku Dra-

bantim, který ztratil hlas, jen tak mimochodem řečeno několik opovržli-

vých slov o Koznyšovově knize, dokazujících, že tato kniha byla už dávno

všemi odsouzena a vystavena všeobecnému posměchu.

Konečně se téměř po třech měsících objevil v seriózním časopi-

318

se kritický článek. Koznyšov znal i jeho autora. Setkal se s ním jednou

u Golubcova.

Autor článku byl velice mladý churavý fejetonista, velice řízný

jako spisovatel, ale nedostatečně vzdělaný a plachý v osobním styku.

Přestože autorem zcela pohrdal, přistoupil Sergej Ivanovič ke

čtení článku s naprostou vážností. Článek byl hrozný.

Fejetonista zřejmě pochopil celou knihu tak, jak ji nebylo mož-

né pochopit. Ale vybral citáty tak obratně, že těm, kdo knihu nečetli (a patrně

ji nečetl nikdo), bylo dokonale jasné, že celá kniha je pouhou snůškou

nabubřelých slov a že autor knihy je úplný ignorant. A to vše bylo tak vtipné,

že ani Sergej Ivanovič by nepohrdl takovou duchaplností, jenže

v tom právě byla hrůza.

Ačkoli si Sergej Ivanovič ověřoval správnost recenzentových

důvodů naprosto svědomitě, nezdržel se ani na okamžik u vysmívaných ne-

dostatků a chyb - bylo příliš zřejmé, že to všecko bylo vyhledáno záměr-

ně - ale hned začal bezděčně vzpomínat dopodrobna na své setkání

a rozhovor s autorem článku.

Snad ho nějak neurazil?

Koznyšov si vzpomněl, jak při setkání opravil toho mladého

muže, když nesprávně použil jakéhosi slova a prozradil tak svou nevědo-

most, a konečně tedy nalezl vysvětlení, jaký je účel článku.

Po tomto článku nastalo jak v tisku, tak v osobních stycích hro-

bové ticho a Sergej Ivanovič viděl, že jeho dílo, na kterém pracoval šest let

s takovou láskou a pílí, zapadlo bez ohlasu.

Jeho situace byla ještě ztížena tím, že po dopsání knihy už

neměl žádnou práci u psacího stolu, kterou si předtím vyplňoval většinu času.

Sergej Ivanovič byl inteligentní, vzdělaný, zdravý, činorodý

muž a nevěděl, kde by svou činorodost uplatnil. Debaty v salónech, na sjez-

dech, schůzích, ve výborech, všude, kde bylo možné si zařečnit, mu zčásti

zabíraly čas, ale jako městský starousedlík si nikdy nedovolil věnovat se jen

debatám, jako to činil jeho nezkušený bratr, kdykoli navštívil Moskvu, zbý-

valo mu tedy ještě mnoho prázdna a duševních sil.

Měl štěstí, že v té době (po utrpěném nezdaru pro něho nej-

krušnější) vystřídala problém jinověrců, problém amerických přátel, sa-

mařského hladu, výstavy a spiritismu otázka slovanská, která předtím ve

společnosti jen doutnala, a Sergej Ivanovič, už dříve jeden z iniciátorů, jí

byl cele zaujat.

V prostředí, k němuž náležel, se tou dobou o ničem jiném ne-

mluvilo ani nepsalo, než o slovanské otázce a srbské válce. Vše, co obvykle

dělává zahálčivý dav pro ukrácení chvíle, se nyní konalo ve prospěch Slo-

319

vanu. Plesy, koncerty, slavnostní obědy, přípitky, dámské róby, pivo,

krčmy - vše svědčilo o sympatiích k Slovanům.

S lecčíms, co se při té příležitosti mluvilo a psalo, Sergej Ivano-

vic v jednotlivostech nesouhlasil. Viděl, že ze slovanské otázky se stala mó-

do jako různé ty střídavé záliby, jimž se společnost vždycky oddává, viděl

rovněž, že mezi těmi, kdo se té věci věnují, je mnoho lidí zištných a ješit-

ných. Uznával, že noviny tisknou mnoho zbytečností a přehánějí, což má

jediný účel - upozornit na sebe a překřičet ostatní. Viděl, že se při

tom všeobecném elánu prodrali do popředí a nejhlasitěji křičí všichni nepo-

daření lidé, domnívající se, že se jim stala křivda: vrchní velitelé bez armá-

dy, ministrové bez ministerstev, novináři bez novin, vůdcové stran bez stra-

níků. Viděl, že je tu mnoho lehkomyslnosti a směšnosti, viděl však a uzná-

val nepopiratelný, stále vzrůstající entuziasmus, který sjednotil všechny

společenské třídy a s kterým nebylo možné než sympatizovat. Masakrování

lidí stejné víry a bratří Slovanů vyvolalo soucit s trpiteli a rozhořčení proti

utiskovatelům. A hrdinství Srbů a Černohorců, bojujících za svatou věc,

vzbudilo v celém národě touhu pomoci bratřím už nejen slovy, ale skutky.

Ale zároveň zde byl jiný, pro Sergeje Ivanoviče potěšitelný

zjev. Byl to projev veřejného mínění. Veřejnost dala jednoznačně najevo

své snahy. Duše lidu promluvila, jak říkal Sergej Ivanovič. A čím víc se tou

věcí zabýval, tím se mu zdálo očividnější, že ta věc nabude obrovských roz-

měrů, že vytvoří epochu.

Zasvětil se cele té vznešené věci a na svou knihu už nemyslil.

Byl teď plně zaneprázdněn, takže neměl kdy odpovídat na

všechny došlé dopisy a žádosti.

Pracoval celé jaro i část léta a teprve v červenci se vypravil na

venkov k bratrovi.

Jel si na čtrnáct dní odpočinout a také chtěl přímo ve svatyni li-

du, na vesnické samotě, blaženě pozorovat ono vzepětí ducha lidu, o němž

byl plně přesvědčen, stejně jako všichni obyvatelé hlavního města i ostat-

ních měst. Katavasov, který se k Levinovi už dávno chystal na slíbenou

návštěvu, jel s ním.

Sotvaže Koznyšov a Katavasov dojeli na stanici kurské drá-

hy, dnes zvlášť oživenou zástupy lidu, vystoupili z kočáru a vyhledali sluhu,

který jel se zavazadly za nimi, už přijeli i dobrovolníci ve čtyřech drož-

320

kách. Dámy s kyticemi je uvítaly a dobrovolníci vešli na nádraží, prováze-

ni zástupem, který se valil za nimi.

Jedna z dam, které vítaly dobrovolníky, vyšla z čekárny

a obrátila se k Sergejovi Ivanoviči.

"Taky jdete vyprovázet?" otázala se francouzsky.

"Ne, já taky odjíždím, Jasnosti. Jedu na zotavenou k bratrovi.

A vy pokaždé vyprovázíte?" s nenápadným úsměvem prohodil Koznyšov.

"To přece jinak nejde!" odvětila její Jasnost. Je to pravda, že

jich bylo od nás vypraveno už osm set? Malvinskij mi to nechtěl věřit."

"Přes osm set. Počítáme-li ty, kdo nejeli přímo z Moskvy, je to

už přes tisíc," pravil Sergej Ivanovič.

"Tak vidíte. Vždyť jsem to říkala!" radostně vydechla dáma.

"A že je to pravda, že už bylo věnováno kolem miliónu?" _

"Víc, Jasnosti."

"A co říkáte posledním zprávám? Turci zase utrpěli porážku."

"Ano, četl jsem to," odpověděl Sergej Ivanovič. Mluvili o nej-

321

novějších zprávách, potvrzujících, že Turci byli ve třech dnech za sebou

zničeni na všech stranách a obrátili se na útěk a že zítra se očekává rozho-

dující bitva.

"Ach ano, víte, hlásil se jeden skvělý mladý muž. Nevím, proč

mu dělali potíže. Chtěla jsem vás poprosit, já ho znám, napište mu prosím

vás nějaké doporučení. Posílá ho hraběnka Lydie Ivanovna."

Sergej Ivanovič se kněžny podrobněji vyptal na mladého

muže, který se hlásil, pak se odebral do čekárny první třídy, napsal dopis

osobě, na níž věc závisela, a odevzdal jej kněžně.

"Víte, hrabě Vronskij, ten známý... jede tímhle vlakem," řekla

kněžna s vítězoslavným, významným úsměvem, když ji opět vyhledal

a odevzdal jí dopis.

"Slyšel jsem, že odjíždí, ale nevěděl jsem kdy. Tímhle vla-

kem?"

"Viděla jsem ho, je tady. Vyprovází ho jenom matka. Nic lep-

šího přece nemohl udělat."

"O ano, zajisté."

Zatímco hovořili, proudil zástup kolem nich k jídelním sto-

lům. Zamířili tam rovněž a uslyšeli, jak nějaký pán s číší v ruce pronáší

řeč k dobrovolníkům. "Sloužit víře, lidstvu, bratřím našim," říkal pán

a stále zvyšoval hlas. "K vznešené věci žehná vám matička Moskva, i- vio!"

uzavřel hlasitě a se slzami v očích.

Všichni provolali živio a do restaurace se vhrnul další zástup

a divže kněžnu neporazil.

"Ach, Její Jasnost! Nádherné, že?" rozzářen radostným

úsměvem zvolal Oblonskij, který se znenadání objevil uprostřed zástu-

pu. "Že to krásně řekl, tak vroucně? Bravo! A Sergej Ivanovič je tu taky!

Měl byste něco proslovit - jen tak, pár slov, víte, pro povzbuzení. Vy to

tak báječně umíte," dodal s něžným, uctivým, taktním úsměvem a jemně

táhl Koznyšova za ruku.

"Ne, já hned odjíždím."

"Kam?"

"K bratrovi na venkov," odpověděl Sergej Ivanovič.

"To uvidíte mou ženu. Psal jsem jí, ale vy s ní budete mluvit

dřív. Řekněte jí laskavě, že jsme se potkali a že je všecko all right. Anebo

ne, řekněte jí, že jsem byl jmenován členem komise pro spojené... No, však

už bude vědět! Víte, les petites miséres de la vie humaine ," obrátil se jaksi

omluvně ke kněžně. "Ale Mjagká, ne Lízá, ale Bibiche, přece jenom posí-

lá tisíc pušek a dvanáct milosrdných sester. Říkal jsem vám to?"

1 Drobné nepříjemnosti lidského života, [franc.)

322

"Ano, slyšel jsem," nevlídně odpověděl Koznyšov.

"Skoda že odjíždíte," pokračoval Stěpan Arkadjič. "Pořádáme

zítra oběd na rozloučenou. Dimer-Bartňanskij z Petrohradu a náš Gríša

Veselovskij, oba jedou. Veselovskij se nedávno oženil. Kabrňák! Viďte, Jas-

nosti?" obrátil se k dámě.

Kněžna neodpovídala a pohlédla na Koznyšova. Ale to, že

Sergej Ivanovič a kněžna se ho patrně chtěli zbavit, Štěpána Arkadjiče ni-

jak nepřivedlo do rozpaků. Usměvavě hleděl na pero, které měla kněžna

na klobouku, a hned zas se rozhlížel na všecky strany, jako by se na něco

rozpomínal. Když zahlédl dámu s pokladničkou, zavolal ji a dal do po-

kladničky pětirublovou bankovku.

"Nemohu se na ty pokladničky klidně dívat, dokud mám

v kapse nějaké peníze," poznamenal. "A co říkáte posledním zprávám? Ti

Černohorci jsou ohromní!"

"Co říkáte?" zvolal, když mu kněžna sdělila, že Vronskij jede

tímto vlakem. Na okamžik se ve tváři Štěpána Arkadjiče objevil výraz

smutku. Ale za chvíli, když si přihladil licousy a lehkým tanečním kro-

kem vešel do místnosti, kde byl Vronskij, docela už zapomněl, jak zoufale

naříkal nad sestřinou mrtvolou, a viděl ve Vronském jen hrdinu a starého

přítele.

"Přes všecky jeho chyby se mu jedna věc musí nechat," řekla

kněžna Sergejovi Ivanoviči, jakmile se Oblonskij vzdálil. Je to ryzí rus-

ká, slovanská povaha! Jenom se obávám, že setkání s ním nebude Vron-

skému příjemné. Říkejte si co chcete, ale mne osud toho člověka dojímá.

Měl byste s ním cestou pohovořit," dodala kněžna.

"Ano, snad, bude-li příležitost."

"Neměla jsem ho nikdy ráda. Ale tím odčiní mnohou vinu.

Nejenže jede sám, ale vede s sebou celou švadronu na vlastní útraty."

"Ano, slyšel jsem."

Zazněl zvonec. Všecko se hrnulo ke dveřím.

"Tamhle je!" řekla kněžna a ukázala na Vronského v dlou-

hém plášti a v černém širáku. Vedl se s matkou podpaží. Oblonskij kráčel

po jeho boku a cosi živě vykládal.

Vronskij hleděl zasmušile před sebe, jako by neslyšel, co Stě-

pan Arkadjič říká.

Patrně upozorněn Oblonským se ohlédl směrem, kde stála

kněžna a Sergej Ivanovič, a mlčky smekl. Zestárlý obličej, v kterém se zra-

čilo utrpení, byl jako z kamene.

Když vyšli na nástupiště, Vronskij pustil matku napřed a beze

slova zmizel v kupé.

Na nástupišti zaznělo Bože, carja chrani, potom volání hurá

323

a živio. Jeden z dobrovolníků, veliký, tuze mladý muž s vpadlou hrudí, se

klaněl zvlášť nápadně a mával nad hlavou plstěným kloboukem a kyticí. Za

ním vystrkovali hlavy dva důstojníci a postarší muž s dlouhým vousem a v

umaštěné čepici a také zdravili.

III

Koznyšov se rozloučil s kněžnou, spolu s Katavasovem, který

mezitím přišel, vstoupil do nabitého vozu, a vlak se dal do pohybu.

Na nádraží v Caricynu byl vlak uvítán pěkně sladěným sborem

mladých mužů, kteří zpívali Veleben buď ruský car. Dobrovolníci se opět

uklá-

něli a vykláněli se z oken, ale Sergej Ivanovič si jich nevšímal, měl tolik co

činit s dobrovolníky, že už znal jejich obecný typ, a to ho nezajímalo. Zato

Katavasov, který pro samou badatelskou práci neměl příležitost dobrovol-

níky pozorovat, se o ně velice zajímal a vyptával se na ně Sergeje Ivanoviče.

Ten mu poradil, aby si zašel do vozu druhé třídy a sám si s nimi

pohovořil. Na příští stanici se Katavasov zařídil podle jeho rady.

Při nejbližší zastávce šel do druhé třídy a seznámil se s dobro-

volníky. Seděli v rohu, hlasitě se bavili a nejspíš věděli, že pozornost cestují-

cích i Katavasova, který vstoupil, je obrácena k nim. Nejhlasitěji mluvil

velký mladík s vpadlou hrudí. Byl zřejmě opilý a vyprávěl jakousi příhodu,

která se stala u nich v obchodě. Proti němu seděl obstarožní dů-

stojník v rakouské vojenské blůze gardového pluku. S úsměvem poslouchal

vypravěče a skákal mu do řeči. Třetí, v uniformě dělostřelce, seděl na kufru

vedle nich. Čtvrtý spal.

Katavasov se dal s mladíkem do řeči a dověděl se, že je to boha-

tý moskevský obchodník, který do svých dvaadvaceti let roztočil obrovské

jmění. Katavasovovi se nelíbil, protože byl zhýčkaný, rozmazlený a nedu-

živý, ale byl zřejmě přesvědčen, zvlášť teď, když se napil, že koná hrdinský

čin, a holedbal se velice nepříjemným způsobem.

Druhý, důstojník ve výslužbě, na Katavasova také udělal ne-

příznivý dojem. Byl to patrně člověk, který okusil ode všeho trochu. Sloužil

u dráhy, dělal správce v továrně a sám továrny zakládal, mluvil do všeho

a užíval docela zbytečně a nevhod učených výrazů.

Třetí, totiž dělostřelec, se Katavasovovi naopak velice zalíbil.

Byl to skromný, tichý člověk a zřejmě se skláněl před vědomostmi gardisty

ve výslužbě i před hrdinným sebeobětováním obchodníkovým a o sobě ne-

324

říkal nic. Když se ho Katavasov zeptal, co ho pohnulo, aby se vydal do Srbska,

odpověděl skromně:

"Inu, jedou všichni. Musíme Srbům taky pomáhat. Člověku je

jich líto."

"Ano, zvlášť vás dělostřelců tam mají málo," řekl Katavasov.

"Ale já jsem u dělostřelců nesloužil dlouho. Třeba mě dají k pě-

chotě nebo k jízdě."

Jak to k pěchotě, když o dělostřelce je největší nouze?" řekl

Katavasov, neboť podle dělostřekova věku usoudil, že asi má dost vysokou

hodnost.

"Byl jsem u dělostřelců krátkou dobu a šel jsem do výslužby ja-

ko kadet," pravil dělostřelec a vysvětloval, proč neudělal zkoušku.

To všecko dohromady působilo na Katavasova nepříjemně,

a když se šli dobrovolníci na nádraží napít, chtěl si rozhovorem s některým

cestujícím ověřit svůj nepříznivý dojem. Jakýsi stařeček ve vojenském plášti

celou tu dobu poslouchal, jak Katavasov rozpráví s dobrovolníky. Když

zůstali sami dva, Katavasov ho oslovil.

"Ano, jak různí jsou všichni ti lidé, kteří tam jedou," řekl ne-

určitě. Byl by rád vyslovil svůj názor a zároveň chtěl vyzvědět, jakého

názoru je stařeček.

Staroušek byl voják, který prodělal dvě tažení. Věděl, jak má

pravý voják vypadat, a podle vzhledu i řečí těch pánů, podle toho, jak

zdatně si cestou přihýbali z polní láhve, je považoval za špatné vojáky.

Kromě toho byl z okresního města a rád by pověděl, jak se od nich z města

přihlásil jeden voják, ožrala a zloděj, kterého už nikdo nechtěl přijmout

na práci. Věděl však ze zkušenosti, že za nynější nálady, jaká panuje mezi

veřejností, je nebezpečné vyslovovat opačný názor a zejména odsuzovat

dobrovolníky, a proto taktéž vyčkával, až co řekne Katavasov.

"Což o to, lidi tam potřebujou," pravil a oči mu jen hrály.

Rozhovořili se o poslední válečné zprávě a oba si nechali pro sebe svůj údiv,

proti komu vlastně má být zítra bitva, když Turci byli podle posledních

zpráv rozdrceni na všech stranách. A tak se rozešli, aniž si řekli svůj názor.

Katavasov se vrátil do svého vozu a bezděčně si zalhal, když

Sergejovi Ivanoviči líčil své postřehy, z kterých vyplývalo, že dobrovolníci

jsou znamenití hoši.

Na velkém nádraží v městě dobrovolníky opět uvítal zpěv a vo-

lání, znova se objevily pokladničky a gubernské dámy podaly dobrovolní-

kům kytice a šly za nimi do bufetu, ale už to bylo všecko daleko slabší a

v menším rozsahu nežli v Moskvě.

325

IV

Na zastávce v gubernském městě nešel Sergej Ivanovič do bufe-

tu, ale procházel se po nástupišti sem a tam.

Když poprvé míjel kupé Vronského, všiml si, že na okně je za-

tažena záclonka. Ale když šel kolem podruhé, zahlédl u okna starou hra-

běnku. Vyzvala Koznyšova, aby šel blíž.

"Vidíte, jedu taky, doprovázím ho až do Kurska," řekla.

"Ano, slyšel jsem," pravil Sergej Ivanovič. Stoupl si pod okno

a snažil se nahlédnout dovnitř. Je to od něho nesmírně ušlechtilé!" dodal,

když viděl, že Vronskij není v kupé.

"Co mu po tom neštěstí zbývalo?"

"Byla to opravdu strašná událost!" poznamenal Sergej Ivano-

vic.

"Bože, co jsem zkusila! Ale pojďte dovnitř ... Bože, co jsem zkusi-

la!" opakovala hraběnka, když Koznyšov vstoupil a sedl si vedle ní. "To si nikdo neumí představit! Šest neděl s nikým nemluvil a jedl, jenom když

jsem ho proboha prosila. A ani na okamžik jsme ho nesměli nechat samot-

ného. Sebrali jsme mu všecko, čím by se mohl zabít. Bydleli jsme sice

v přízemí, ale stejně jsme neměli žádnou jistotu. Vždyť víte, že už se pro ni

jednou střílel," řekla stará dáma a svraštila obočí při té vzpomínce. "Ano, skončila, jak taková žena musela skončit. I smrt si zvolila hanebnou a bídnou."

"Nejsme povoláni, abychom soudili, paní hraběnko," po-

vzdechl si Sergej Ivanovič, "ale chápu, jaká to pro vás byla rána."

"Ach, ani nemluvte! Byla jsem na svém statku a on mě přijel

navštívit. Najednou přinesli dopis. Napsal odpověď a poslal ji. My jsme nic

nevěděli, a ona zatím byla u nás na nádraží. Večer, zrovna jsem odešla do

svého pokoje, když mi naše Mary povídá, že na nádraží nějaká dáma skoči-

la pod vlak. Do mne jako když udeří! Napadlo mě, že to byla ona. Hned

jsem nařídila, aby mu nic neříkali. Ale oni mu to už řekli. Jeho kočí tam byl

a všecko viděl. Když jsem přiběhla k němu do pokoje, byl už jako beze smy-

slů, byl na něho hrozný pohled. Neřekl ani slovo a rozjel se tam na koni.

Ani nevím, co se tam dělo, ale přivezli ho polomrtvého. Byl k nepoznání.

Prostration complěte , říkal doktor. Pak dostal téměř záchvat zuřivosti.

Darmo mluvit!" řekla hraběnka a mávla rukou. "Byla to hrozná doba! Ne,

říkejte si co chcete, špatná žena. Co to bylo za zhoubné vášně! Pořád chtěla

1 Úplné zhroucení, (franc.)

326

dokázat něco zvláštního. A taky dokázala. Zničila sebe a dva skvělé lidi -

svého muže a mého nešťastného syna."

"A co její muž?" zeptal se Sergej Ivanovič.

"Vzal si k sobě její dceru. Aljoša byl první dobu svolný ke vše-

mu. Ale teď ho hrozně trápí, že nechal svou dceru cizímu člověku. Ale nemů-

že zrušit dané slovo. Karenin byl na pohřbu. Ale dávali jsme pozor, aby se

s Aljošou nesetkal. On, její muž, je na tom přece lépe. Má teď rozvázané ru-

ce. Ale můj ubohý syn se jí obětoval cele. Všecko pro ni opustil, kariéru

i mne, ale ona s ním přece neznala slitování a schválně ho zničila nadobro.

Ne, říkejte si co chcete, ale sama její smrt je smrt ohavné ženštiny bez víry.

Bůh mi odpusť, ale nemohu si na ni vzpomenout bez nenávisti, když vidím

svého zničeného syna."

"A jak je mu teď?"

"Sám pánbůh nám seslal na pomoc tu srbskou vojnu. Jsem

stará osoba a nevyznám se v tom, ale pro něho je to pomoc od boha. To ví-

te, jsem matka a mám o něho strach. A hlavně prý ce nest pas trěs bien vu

á Petersbourg . Ale co se dá dělat! Jedině tak se může trochu vzpamatovat.

Jašvin, jeho přítel, všecko prohrál a rozhodl se jet do Srbska. Jel za ním

a přemluvil ho. To ho teď zajímá. Buďte tak laskav, pohovořte s ním, byla

bych ráda, kdyby se trošku rozptýlil. Je tak smutný. A ještě ho jako z udělá-

ní rozbolely zuby. Moc rád vás uvidí. Prosím vás, popovídejte si s ním, pro-

chází se tam po té straně."

Sergej Ivanovič řekl, že to milerád udělá, a přešel na druhou

stranu vlaku.

V

V šikmém večerním stínu žoků naházených na nástupišti cho-

dil Vronskij ve svém dlouhém plášti a naraženém klobouku, ruce v kap-

sách, chodil jako šelma v kleci a po každých dvaceti krocích se prudce

obracel. Když se k němu Sergej Ivanovič blížil, zdálo se mu, že ho Vronskij

vidí, ale dělá, jako by ho neviděl. Sergejovi Ivanoviči to nevadilo. Byl po-

vznesen nad jakékoli osobní účty.

V té chvíli viděl Sergej Ivanovič ve Vronském významného či-

nitele ve veliké věci a měl za svou povinnost povzbudit ho i pochválit. Při-

kročil k němu.

Vronskij zůstal stát, pozorně se podíval, poznal Sergeje Ivano-

vice, udělal několik kroků k němu a pevně, přepevně mu stiskl ruku.

1 V Petrohradě to neradi vidí. (franc.)

327

"Snad jste si nepřál se mnou setkat," pravil Sergej Ivanovič,

"ale nemohl bych vám být něčím nápomocen?"

"Žádné setkání mi nemůže být tak málo nepříjemné jako setká-

ní s vámi," řekl Vronskij. "Promiňte mi. Potěšitelného není pro mě v životě nic."

"Chápu a chtěl jsem vám nabídnout své služby," řekl Sergej

Ivanovic a podíval se Vronskému do tváře, v níž bylo vepsáno utrpení.

"Nepotřeboval byste dopis pro Rističe nebo pro Milana?"

"O ne!" jako by těžko chápal, odpověděl Vronskij. Jestli vám

to nevadí, pojďte, budem se procházet. Ve vozech je nemožné dusno. Dopis?

Ne, děkuji vám. Aby člověk mohl umřít, k tomu nepotřebuje doporučení.

Leda snad pro Turky... řekl a usmál se pouze ústy. Oči stále měly zlost-

ný a trpitelský výraz.

Jistě, ale snad byste snadněji navázal styky, které jsou přece

jen nezbytné, kdyby na vás byly dotyčné osoby upozorněny předem. Ostat-

ně jak si přejete. Velice mě potěšilo, když jsem uslyšel o vašem rozhodnutí.

Beztak už je proti dobrovolníkům tolik výpadů, že takový člověk, jako

jste vy, je pozvedá v očích veřejnosti."

Jako člověk," pravil Vronskij, "mám tu přednost, že pro mě

život nemá žádnou cenu. A že mám dost fyzické energie, abych se prosekal

do řad nepřítele a buď ho potřel, nebo padl - to vím. Jsem rád, že mám

zač položit život, o který nejenže nestojím, ale který se mi přímo zhnusil.

Někomu se snad bude hodit." A Vronskij netrpělivě pohnul čelistí, protože

ustavičná tupá bolest zubu mu ani nedovolila mluvit, jak chtěl.

"Vy zas okřejete, to vám prorokuji," řekl Sergej Ivanovič s po-

hnutím. "Vysvobodit bratry z jařma je cíl hodný toho, aby pro něj člověk

zemřel i žil. Kéž vám bůh dopřeje úspěchy vnější - i vnitřní klid," dodal

a podával Vronskému ruku.

Vronskij podanou ruku pevně stiskl.

"Ano, jako nástroj mohu ještě být k něčemu dobrý. Ale jako

člověk jsem troska," vypravil ze sebe pomalu.

Pro bodavou bolest zubu, která mu naplňovala ústa slinami,

nemohl mluvit. Odmlčel se a pozoroval kola tendru, který zvolna a plynule

ujížděl po kolejích.

A vtom docela jiná, nikoli bolest, ale celková mučivá vnitřní

nevolnost ho přiměla, že na okamžik zapomněl na bolavý zub. Když viděl

tendr a koleje, když teď rozmlouval se známým, s nímž se po svém neštěstí

ješ-

tě nesetkal, náhle mu vyvstala v paměti ona, totiž to, co z ní ještě zbývalo,

když jako šílenec vběhl do nádražního skladiště: na stole ve skladišti, před

cizími lidmi bezostyšně roztažené zakrvácené tělo, ještě plné nedávného ži-

vota, zvrácená, neporušená hlava s těžkými vrkoči a kadeřavými vlasy na

328

spáncích, a v rozkošné tváři s pootevřenými rudými ústy ztuhlý podivný

výraz, žalostný kolem rtů a děsivý v otevřených strnulých očích, výraz,

výmluvně opakující ona strašná slova - že ho to bude mrzet - která

mu řekla v hádce.

A snažil se ji vzkřísit ve své paměti takovou, jaká byla tenkrát,

když se s ní setkal poprvé, rovněž na nádraží, tajemnou, rozkošnou, milují-

cí, hledající i dávající štěstí, a nikoli tak krutě mstivou, jak se mu zjevila

v poslední chvíli. Chtěl vzpomínat na nejkrásnější chvíle, které s ní prožil,

ale ty chvíle byly navždy otrávené. Viděl ji před sebou v jediné podobě: jak

nad ním triumfuje, že splnila svou hrozbu a donutila ho k marné, ale nevy-

hladitelné lítosti. Bolest v zubu už necítil, a obličej se mu zkřivil v pláči.

Když mlčky přešel dvakrát kolem žoků a už se ovládl, obrátil se

klidně k Sergejovi Ivanoviči:

"Nečetl jste po včerejšku další zprávy? Ano, byli poraženi po-

třetí, ale nazítří má dojít k rozhodující bitvě."

Pohovořili ještě o tom, že Milan byl prohlášen za krále, což

může mít nedozírné následky, a po druhém zvonění se rozešli každý do své-

ho vozu.

VI

Poněvadž Sergej Ivanovič nevěděl, kdy bude moci odjet

z Moskvy, netelegrafoval bratrovi, aby mu poslal povoz. Levin nebyl doma,

když Katavasov a Sergej Ivanovič, zčernalí prachem jako mouřeníno-

vé, dojeli v kryté čtyřkolce vypůjčené na stanici kolem poledne k pokrovské

usedlosti. Kitty seděla s otcem a sestrou na balkóně. Poznala švagra a běžela

dolů, aby ho uvítala.

,Že vám hanba není, proč jste nám nedal vědět," kárala Serge-

je Ivanoviče. Podala mu ruku a nastavila čelo k políbení.

"Dojeli jsme krásně a aspoň jsme vás neobtěžovali," odpověděl

Koznyšov. Jsem tak zaprášený, radši ke mně moc nechoďte. Byl jsem tak

zaneprázdněn, že jsem ani nevěděl, kdy se uvolním. A vy se pořád," dodal

s úsměvem, "oddáváte tichému štěstí stranou proudu ve své tiché zátoce.

Vidíte, náš přítel Fjodor Vasiljič se taky konečně vypravil."

"Ale já nejsem žádný černoch, až se umyju, zase budu docela

k světu," řekl Katavasov svým obvyklým žertovným způsobem, podal Kitty

ruku, usmíval se a zuby se mu v černém obličeji zvlášť oslnivě leskly.

"Kosťa bude mít velkou radost. Šel se podívat do dvora. Už by

tu měl hnedle být."

329

"Pořád po hospodářství. Opravdu zátoka," pravil Katavasov.

"Ale my v městě kromě srbské vojny nic neznáme. Jakpak se na to dívá můj

přítel? Jistě nějak jinak než ostatní?"

"Ale tak, nijak zvlášť, jako každý," odpověděla Kitty a poně-

kud rozpačitě se ohlédla po Sergejovi Ivanoviči. "Tak já pro něho pošlu.

A my tu máme tatínka. Přijel nedávno z ciziny."

Kitty poslala pro Levina, zařídila vše, aby se zaprášení hosté

mohli jít umýt, jeden do pánského pokoje, druhý do pokoje Dollina, posta-

rala se jim o svačinu a využívajíc práva na rychlý pohyb, jehož byla zbave-

na po dobu těhotenství, vyběhla na balkón.

"To je Sergej Ivanovič a Katavasov, profesor," řekla.

"Pěkné nadělení v tomhle vedru!" poznamenal kníže.

"Ba ne, tatínku, je moc milý a Kosťa ho má moc rád," skoro

prosebně řekla Kitty, když zpozorovala, že se otec tváří posměšně.

"Vždyť nic neříkám."

Jdi za nimi, drahoušku," obrátila se Kitty k sestře, ,a bav je.

Potkali na nádraží Stivu, vede se mu dobře. A já poběžím k Míťovi. Jako

naschvál jsem ho nenakojila už od rána. Teď se probudil a jistě křičí." Cítila

už, jak ji tlačí mléko a rychlým krokem se ubírala do dětského pokoje.

Skutečně, nejen uhádla (její spojení s dítětem ještě nebylo pře-

rušeno), ale z toho, žeji tlačilo mléko, poznala najisto, že dítě má hlad.

Ještě než došla k dětskému pokoji, věděla, že dítě křičí. A křiče-

lo opravdu. Uslyšela jeho hlas a přidala do kroku. Ale čím rychleji šla, tím

hlasitěji křičelo. Byl to pěkný, zdravý hlas, jenže hladový a nedočkavý.

Jak dlouho už je vzhůru, chůvo?" kvapně řekla Kitty a sedla

si na židli, aby se připravila ke kojení. "Honem mi ho sem dejte. Bože, chů-

vo, s vámi je kříž, ten čepeček mu uvážete potom!"

Dítě křičelo hlady, divže se neztrhalo.

"Ale to přece nejde, mladá paní," řekla Agafja, která byla

v dětském pokoji téměř stálým hostem. "Musí být hezky ustrojený. Kuk!

Kukuč!" volala na dítě a matky si nevšímala.

Chůva nesla dítě matce. Agafja šla za nimi a rozplývala se ně-

hou.

"Zná mě, zná mě. Věřte, Kateřino Alexandrovno, na mou duši

mě poznal!" překřikovala Agafja Michajlovna dítě.

Ale Kitty ji neposlouchala. Její netrpělivost vzrůstala úměrně,

jak rostla netrpělivost dítěte.

Pro tu netrpělivost se dlouho nic nedařilo. Dítě nebralo prs, jak

mělo, a zlobilo se.

Konečně se po zuřivém zalykavém křiku a polykání naprázdno

dalo všecko do pořádku, matka i dítě se uklidnily zároveň a ztichly.

330

"Aleje chudinka celý zpocený," šeptala Kitty ohmatávající dě-

ťátko. ,A jak jste přišla na to, že vás pozná?" dodala a pozorovala úkosem

synova očka, potutelně - jak se jí zdálo - vykukující pod svezlým če-

pečkem, na tvářičky, které se stejnoměrně nadouvaly, a na ručku s červe-

nou dlaní, kterou dělal kruhovité pohyby.

,To není možné. Kdyby už rozeznával osoby, musel by poznat

mě," řekla Kitty na ujišťování Agafji a usmála se.

Usmívala se. Sice říkala, že syn ještě nemůže nikoho poznávat,

ale ve svém srdci věděla, že poznává i Agalju, že dokonce všecko ví a všemu

rozumí, že zná a chápe ještě mnoho věcí, které nezná nikdo, a že ona, mat-

ka, je poznala a pochopila jen jeho zásluhou. Pro Agalju Michajlovnu, pro

chůvu, dědečka, dokonce pro otce byl Míťa živou bytostí, která vyžadovala

jen hmotnou péči, ale pro matku byl už dávno myslící bytostí, s kterou ji

pojil celý řetěz duševních vztahů.

"Však až se probudí, uvidíte sama. Když takhle udělám, hned

se drobeček začne smát, jako když vyjde sluníčko," říkala Agafja.

"No dobře, dobře, pak uvidíme," zašeptala Kitty. "Teď už pojď-

te, on usíná."

VII

Agafja po špičkách odešla. Chůva stáhla roletu, zahnala mou-

chy zpod mušelínové záclonky nad postýlkou i sršně, který sebou tloukl

o okenní tabuli, usedla a ovívala vadnoucí březovou větví matku i dítě.

"To je vedro! Mělo by trochu sprchnout," řekla.

"Ano, ano, psst..." odpovídala Kitty. Zlehka se pohupovala

a něžně k sobě tiskla baculatou, v zápěstí jakoby nitkou zaškrcenou ručku,

kterou Míťa pořád slabě mával, přičemž střídavě zavíral a otvíral očka. Ta

ručka nedala Kitty pokoje, měla sto chutí ji políbit, ale přitom se bála, aby

děťátko nevzbudila. Ručka se konečně přestala pohybovat a oči se zavřely.

Dítě se stále drželo prsu a jen chvílemi ještě zdvíhalo dlouhé ohnuté řasy

a dívalo se na matku vlahýma očima, které se v pološeru zdály černé. Chů-

va přestala mávat větví a klímala. Shora zaburácel hlas starého knížete

a zahlaholil Katavasovův smích.

"Asi se tam beze mě rozpovídali," myslila si Kitty, "ale přece je

škoda, že Kosťa není doma. Asi šel zase do včelína. I když je mi smutno, že

tam často chodí, jsem ráda. Baví ho to. Teď je přece jenom veselejší a lepší,

než byl na jaře. To chodil tak zamračený a utrápený, až jsem o něho měla

strach. A je přece jenom komický!" zašeptala s úsměvem.

331

Věděla, co jejího muže trápí. Bylo to jeho nevěrectví. Kdyby se

jí byl někdo zeptal, zda se domnívá, že její muž bude v posmrtném životě

zatracen, jestliže nebude věřit, byla by nucena přisvědčit, že zatracen bude.

Ale přece nebyla pro jeho nevěrectví nešťastná. A třebaže uznávala, že člo-

věk nevěřící nemůže dojít spásy, milovala duši svého muže nade vše na

světě, myslila na jeho nevěrectví s úsměvem a říkala si o něm, že je

komický.

K čemu čte celý rok samou filozofii? Jestliže je to v těch kni-

hách všecko napsáno, může jim tedy rozumět. A jestliže v nich není prav-

da, proč je vlastně čte? Sám říká, že by si přál věřit. Proč tedy nevěří? Asi

proto, že hodně přemýšlí? A že hodně přemýšlí, to dělá ta jeho osamělost.

Pořád je sám a sám. Doma nemůže mluvit o všem. Tihle hosté mu asi bu-

dou milí, zvlášť Katavasov. Rád s ním debatuje. Hned se v mysli přenesla

k úvaze, kde by měl Katavasov spát, zda sám nebo v jednom pokoji se Ser-

gejem Ivanovičem. A vtom ji něco napadlo, co ji tak rozčililo, až sebou

trhla a dokonce vzbudila Míťu, který ji za to stihl přísným pohledem. Prad-

lena asi ještě nepřinesla čisté prádlo, a všecko ložní prádlo pro hosty mají

rozebráno. Jestli na to nedohlédne, dá Agafja Sergejovi Ivanoviči prádlo už

použité. Při pouhém tom pomyšlení polilo Kitty horko.

Ovšemže, musí na to dohlédnout, umínila si. Pak se chtěla vrá-

tit k předchozím myšlenkám a vzpomněla si, že ještě nedomyslila cosi důle-

žitého, niterného, a začala vzpomínat, co to bylo. Ovšem, Kosťa je nevěřící,

vzpomněla si opět s úsměvem.

Inu, nevěřící! Radši ať zůstane vždycky takový, než aby byl

jako madame Stahlová anebo jaká chtěla být Kitty tenkrát v cizině. I ne,

on se nikdy nebude přetvařovat.

A vtom sejí živě vybavilo, jak se před nedávném projevil ve své

dobrotě. Před čtrnácti dny dostala Dolly kajícný dopis od Štěpána Arkadji-

če. Úpěnlivě ji prosil, aby zachránila jeho čest, aby prodala statek a zapla-

tila za něho dluhy. Dolly byla zoufalá, nenáviděla muže, opovrhovala jím.

litovala ho, chtěla se s ním dát rozvést, odepřít, ale dopadlo to tak, že se

uvolila prodat část svého statku. Kitty si potom s bezděčným zjihlým úsmě-

vem vzpomněla, jak byl muž na rozpacích, jak se několikrát neobratně po-

kusil zasáhnout do věci, která mu působila starosti, jak konečně přišel na

jediný způsob, kterým by se Dolly dalo pomoci, aniž by ji urazili, a navrhl

Kitty, aby jí přenechala svůj podíl, což Kitty předtím nenapadlo.

Jakýpak nevěřící! S jeho srdcem, s tím věčným strachem, aby

nikomu neublížil, ani dítěti! Všecko pro jiné, pro sebe nic. Koznyšov se

klidně domnívá, že je to Kosťova povinnost, dělat mu správce. A sestra ta-

ky. Teď má na starosti Dolly s dětmi. A všichni ti sedláci, kteří za ním denně

chodí, jako by jim musel sloužit.

332

"Ano, jen buď takový jako tvůj otec, jen takový," řekla Kitty,

podala Míťu chůvě a vdechla mu políbení na tvářičku.

VIII

Od té chvíle, co Levin viděl umírat milovaného bratra a popr-

vé pohlédl na otázky života a smrti ze stanoviska oněch nových (jak říkal)

názorů, které v období mezi dvacátým až čtyřicátým rokem nepozorovaně

vystřídaly jeho dětské a jinošské krédo - nezhrozil se ani tak smrti, jako

života, o němž neměl ani ponětí, odkud se bere, proč a nač a co vlastně zna-

mená. Organismus, jeho rozklad, nezničitelnost hmoty, zákon zachování

energie, vývoj - tato slova mu nahradila dřívější víru. Ta slova a pojmy

s nimi související se velmi dobře hodily k účelům intelektuálním, ale pro život

nic nedávaly a Levin si pojednou připadal jako člověk, který by vyměnil tep-

lý kožich za mušelínový šat, a až by se poprvé octl na mraze, nezvratně by

se přesvědčil nikoli úvahou, ale celou svou bytostí, že je na tom stejně, jako

kdyby byl nahý, a že strašlivá zkáza ho nemine.

Od té chvíle - i když si to neuvědomoval a žil jako dříve -

Levin pro svou nevědomost pociťoval neustálý strach.

Kromě toho nejasně tušil, že to, co nazývá svými názory, není

jen nevědomost, nýbrž stav myšlení, za jakého není žádoucí poznání usku-

tečnitelné.

Sňatek, nové radosti a povinnosti, které mu nastaly, první do-

bu ty myšlenky docela přehlušily, ale v poslední době, po tom, co žena po-

rodila, když žil Levin nečinně v Moskvě, vyvstávala před ním stále naléha-

věji otázka, která si žádala rozřešení.

Otázka zněla: Neuznávám-li odpovědi, jež mi dává křesťanství

na životní otázky, jaké odpovědi tedy uznávám? A v celém arzenálu svých

názorů nedokázal najít žádnou odpověď, ba nenašel nic, co by se odpovědi

podobalo.

Dělo se mu jako člověku, který by sháněl potravu v hračkář-

ském krámě nebo v obchodě se zbraněmi.

Nejvíc ho při tom překvapovalo a mrzelo, že lidé z téže spole-

čenské vrstvy i jeho věku většinou sice vyměnili dřívější víru za nové názory

stejně jako on, ale neviděli v tom žádné neštěstí a byli dokonce spokojení

a klidní. A tak kromě ústřední otázky soužily Levina ještě otázky další. Mys-

lí to ti lidé upřímně? Nepřetvařují se? Anebo snad rozumějí nějak jinak, lé-

pe než on, všem těm odpovědím, které dává věda na všechny palčivé otáz-

333

ky? Horlivě tedy zkoumal názory těch lidí a studoval knihy, v kterých byly

odpovědi obsaženy.

Jedno zjištění učinil od té doby, co se začal těmi otázkami za-

bývat: mýlil se, když se na základě mladických vzpomínek ještě ze studií

domníval, že náboženství se už přežilo a patří minulosti. Všichni dobří,

řádní lidé, které měl rád, věřili. Věřil starý kníže i Lvov, jehož si tak oblíbil,

věřil Sergej Ivanovič, všechny ženy, jeho vlastní žena věřila, jako věříval on

sám v raném dětství, i devětadevadesát procent ruského národa, všechen

lid, jehož život v něm budil nejhlubší úctu, všichni věřili.

A druhá věc: když přečetl mnoho knih, dospěl k přesvědčení, že

lidé sdílející stejné názory jako on nic jiného těmi názory nemyslí, že nevy-

světlují, nýbrž toliko popírají otázky, na něž hledal odpověď (cítil, že bez té

odpovědi nemůže žít), a že se snaží rozřešit docela jiné otázky, které ho ne-

mohly zajímat, například problém vývoje organismů, mechanického výkla-

du duše apod.

Kromě toho, když žena rodila, stala se mu neobyčejná věc. On,

člověk nevěřící, se začal modlit a v té chvíli, kdy se modlil, věřil. Ale ta chvíle

minula a Levin nevěděl, kam tehdejší náladu do svého života zařadit.

Nemohl uznat, že tehdy znal pravdu, kdežto nyní se mýlí, kdy-

koli o tom začal klidně přemýšlet, všecko se tříštilo na kousky, právě tak ne-

mohl uznat, že se tehdy mýlil, poněvadž si tehdejšího rozpoložení mysli vy-

soko cenil, a kdyby je považoval za daň slabosti, poskvrnil by vzpomínku

na ty chvíle. Byl v mučivém rozporu sám se sebou a napínal všechny dušev-

ní síly, aby se z něho vymanil.

IX

Ty myšlenky ho trýznily a mučily někdy méně, někdy více, ale

nikdy ho neopouštěly úplně, četl a přemýšlel, a čím víc četl a přemýšlel,

tím vzdálenější se mu zdál sledovaný cíl.

Poslední dobou v Moskvě a na venkově, když se přesvědčil, že

u materialistů odpověď nenalezne, četl jednoho po druhém, a znova si pro-

četl Platona i Spinozu, Kanta a Schellinga, Hegela i Schopenhauera -

filozofy, kteří vykládali život nematerialisticky.

Myšlenky se mu zdály plodné, dokud četl anebo si vymýšlel

vlastní argumenty proti jiným teoriím, zejména proti materialistické, ale

kdykoli četl anebo si vymýšlel vlastní řešení otázek, tu se pokaždé opakova-

334

lo jedno a totéž. Dokud se přidržoval dané definice nejasných slov jako

duch, vůle, svoboda, substance a úmyslně padal do slovní léčky, kterou mu

strojili filozofové nebo on sám sobě, začínal zdánlivě cosi chápat. Ale stačilo

I zapomenout na umělý myšlenkový pochod a vrátit se ze života k tomu, co

ho uspokojovalo, když v myšlenkách sledoval danou nit - a už se celá ta

umělá stavba bořila jak domek z karet a bylo jasné, že byla vytvořena

z týchž přeházených slov nezávisle na něčem, co je v životě důležitější než

rozum.

Jednu dobu, když četl Schopenhauera, dosadil si za jeho vůli

lásku a ta nová filozofie mu nějaké dva dny, než sejí vzdal, skýtala útěchu,

ale zhroutila se zrovna tak, když se pak na ni podíval ze života, a ukázala se

být mušelínovým šatem, který nehřeje.

Koznyšov mu doporučil, aby si přečetl bohoslovecké spisy

Chomjakovovy. Levin si přečetl druhý svazek Chomjakovových spisů,

a třebaže jejich polemický, elegantní a duchaplný tón ho zpočátku odpuzo-

val, byl překvapen učením o církvi. Zpočátku ho ohromila myšlenka, že po-

chopení božských pravd není dáno člověku, že však je dáno společenství li-

dí, sjednocených láskou, totiž církvi. Potěšila ho myšlenka, oč snazší je uvě-

řit v existující, živoucí církev, zahrnující veškerou lidskou víru, mající v čele

boha, a proto svatou a neomylnou, už přímo od ní přijmout víru v boha, ve

stvoření, v pád a vykoupení, nežli začínat od boha, vzdáleného tajemného

boha, stvoření atd. Ale když si posléze přečetl dějiny církve od katolického

spisovatele a dějiny církve od spisovatele pravoslavného a shledal, že obě

církve, neomylné ve své podstatě, zavrhují jedna druhou, rozčaroval se i

v Chomjakovově učení o církvi a tato budova se rozpadla v prach stejně ja-

ko stavby filozofické.

Celé jaro byl nesvůj a prožil hrozné chvíle.

Nevím-li, co jsem a proč zde jsem, nemohu žít. A vědět to ne-

mohu, tedy nemohu žít, říkal si Levin.

V nekonečném času, v nekonečnu hmoty, v nekonečném

prostoru vzniká organismus, bublinka, nějakou dobu vydrží a potom

praskne, a ta bublinka - jsem já.

Byla to trapná nepravda, avšak byl to jediný, konečný výsledek

staletého úsilí lidského myšlení v tom směru.

Byla to poslední víra, na níž byly budovány všechny výzkumy

lidského myšlení takřka ve všech oborech. Byl to vládnoucí názor a Levin si

ze všech ostatních výkladů bezděčně osvojil, ani sám nevěděl kdy a jak,

právě tento výklad, protože byl přece jen jasnější.

Ale nebyla to jen nepravda, byl to krutý výsměch jakési zlé

moci, jíž se člověk nesměl podrobit.

Bylo nutné se z té moci vysvobodit. Vysvobození bylo pro kaž-

335

dého nasnadě. Bylo nutné skoncovat s tou závislostí na zlu. A byl tu jediný

způsob - smrt.

Levin, ten šťastný manžel a otec, zdravý člověk, měl několikrát

tak blízko k sebevraždě, že schoval provaz, aby se nemohl oběsit, a bál se

chodit s puškou, aby se nezastřelil.

Avšak nezastřelil se ani neoběsil a žil dál.

X

Když Levin o sobě přemýšlel, co vlastně je a proč žije, nenalé-

zal odpověď a propadal zoufalství, ale když se na to přestal v duchu ptát, na-

jednou jaksi věděl, co je i proč žije, poněvadž jednal a žil s jistotou a určito-

stí, ta životní jistota a určitost byla poslední čas dokonce větší než dříve.

Počátkem června se vrátil na venkov a vrátil se i k svému obvyk-

lému zaměstnání. Hospodářství, styky s rolníky a se sousedy, domácnost,

záležitosti sestřiny a bratrovy, o které se staral, vztah k ženě a k příbuzným,

péče o dítě, včelařství, kterým se horlivě zabýval od letošního jara, to vše

mu vyplňovalo čas.

Ty záležitosti ho nezajímaly proto, že by šije odůvodňoval ně-

jakými všeobecnými hledisky, jak to dělával dříve, teď naopak docela zane-

chal úvah o všeobecném prospěchu, neboť byl jednak zklamán nezdarem

svých dřívějších snah o všeobecný prospěch, jednak byl příliš zaujat svými

myšlenkami i množstvím práce, která se mu hrnula ze všech stran, dělal to

všecko jen proto, že se domníval, že to dělat musí, že nemůže jinak.

Dříve (začalo to vlastně už v dětství a stále rostlo až do úplné

dospělosti) kdykoli se snažil udělat něco, co by přineslo užitek všem, lid-

stvu, Rusku, všemu venkovu, tu pozoroval, že úvahy o tom jsou příjemné,

kdežto činnost sama je vždy nevyrovnaná, že není plně přesvědčen o ne-

zbytnosti dané věci, a sama činnost, která se zpočátku zdála tak významná,

pozvolna význam pozbývala, až se málem rovnala nule. Ale dnes, když se

po svatbě začal stále víc omezovat na vlastní život, sice už nepociťoval ra-

dost při pomyšlení na svou práci, avšak měl jistotu, že jeho práce je nezbyt-

ná, viděl, že se mu daří mnohem lépe než dřív a že její význam stále vzrů-

stá.

Nyní skoro proti své vůli vnikal do země stále hlouběji jako

pluh, takže se už nemohl dostat ven, aniž vyoral brázdu.

Rodina bezesporu měla žít tak, jak byli zvyklí žít otcové a dě-

dové, totiž ve stejných podmínkách vzdělání, a v nich měly být vychovává-

ny děti. Bylo to stejně nutné, jako musíme obědvat, když máme hlad, a stej-

ně jako příprava oběda bylo k tomu nutné řídit mechanismus pokrokového

hospodářství tak, aby vynášelo. Stejně jako je nepochybně nutné vracet

dluhy, bylo třeba uchovávat zděděnou půdu v takovém stavu, aby syn, až

ji zdědí, děkoval otci stejně, jako Levin blahořečil dědovi za všechno, co vy-

stavěl a vysázel. A proto nesměl dávat pozemky do pachtu, ale musel hos-

podařit sám, chovat dobytek, hnojit pole, vysazovat lesy.

Nemohl se vyhýbat starostem o záležitosti Sergeje Ivanoviče,

sestřiny i všech rolníků, kteří k němu chodili o radu a už na to byli zvyklí,

jako nemůžeme zanedbat dítě, když už bylo jednou svěřeno naší péči. Mu-

sel se postarat o pohodlí pozvané švagrové s dětmi i své ženy s dítětem a vě-

novat jim alespoň malou část dne.

A to vše zároveň s honitbou a včelařstvím naplňovalo Levinovi

celý život, který pro něho neměl žádný smysl, pokud o něm přemýšlel.

Ale kromě toho, že Levin najisto věděl, co má dělat, věděl stejně

přesně, jak to má všecko dělat a která věc je důležitější než některá jiná.

Věděl, že má najímat dělníky co nejlevněji, ale zotročovat šije,

vyplácet jim peníze předem a přitom jim dávat méně, než si zaslouží, to se

nesmí, třebaže to je velice výhodné. Prodávat za nedostatku pícnin sedlá-

kům slámu může, i když mu jich je líto, ale zájezdní hospodu a výčep musí

zrušit, ačkoli přinášejí zisk. Lesní pych má být trestán co nejpřísněji, ale

když byl cizí dobytek ve škodě, nesmí za to hospodář chtít pokutu a zaběh-

lý dobytek nesmí být zadržen, i když to zlobí hlídače a snižuje jejich auto-

ritu.

Petr, který platil lichváři deset procent měsíčně, musel dostat

22- 883

337

půjčku, aby se vyplatil, nebylo však možné prominout nebo povolit odklad

sedlákům, kteří neodváděli poplatky řádně. Správci nesmělo jen tak projít,

že nedal posekat loučku a že tráva přišla nazmar. Ale také se nesmělo kosit

na osmdesáti děsjatinách, na kterých bylo vysázeno mlází. Hospodář ne-

mohl omluvit dělníka, když odešel v pracovní době domů, protože mu ze-

mřel otec - i když mu ho bylo líto sebevíc - a musel mu strhnout za

promeškaný čas, nebylo však možné upřít deputát starým vysloužilým

čeledínům.

Levin také věděl, že po návratu domů má jít nejdříve

k ženě, která churaví, ale sedláci, i když na něho čekali už tři hodiny, mohli

ještě počkat, a věděl, třebaže mu usazování roje působí potěšení, že si tu ra-

dost musí odříci, přenechat tu práci starému včelaři a jít si pohovořit se sed-

láky, kteří ho vyhledali ve včelíně.

Zda jedná dobře či špatně, nevěděl a už by teď nerad něco doka-

zoval, ba vyhýbal se všem řečem i přemýšlení o té věci.

Uvažování v něm budilo pochybnosti a bránilo mu, aby viděl,

co má a co nemá být. Když nepřemýšlel, ale žil, tu si neustále uvědomoval

ve své duši přítomnost neomylného soudce, jenž rozhodoval, který ze dvou

možných skutků je lepší a který horší, a jakmile nejednal správně, hned to

vytušil.

Tak žil, nevěděl ani neviděl možnost poznání, co vlastně je

a proč žije na světě, trápil se pro tu nevědomost do té míry, že se bál se-

bevraždy, ale přitom si pevně razil vlastní, osobitou, určitou cestu životem.

XI

Toho dne, kdy Koznyšov přijel do Pokrovského, měl Levin je-

den ze svých nejhorších dnů.

Byla to doba horečné práce, kdy se u všeho venkovského lidu

projevuje tak neobyčejné vypětí pracovní obětavosti, jaké se neobjevuje za

žádných jiných okolností životních a jaké by bylo hodnoceno velmi vysoko,

kdyby je dovedli ocenit sami lidé, kteří ty vlastnosti projevují, kdyby se ne-

opakovalo každým rokem a kdyby výsledky tohoto vzepětí nebyly tak

prosté.

Posekat a svézt žito a oves, dokosit louky, přeorat úhor, vymlá-

tit a zasít ozimy - to všecko vypadá jednoduše a obyčejně, ale aby se

všecko stihlo, musí všichni vesničané od nejstaršího po nejmladšího praco-

vat bez ustání po ty tři, čtyři neděle třikrát tolik než jindy, přičemž žijí

338

o kvasu, cibuli a černém chlebu, mlátí a svážejí snopy po nocích a na spá-

nek mají nejvýš dvě až tři hodiny denně. A každý rok se to děje po celém

Rusku.

Protože Levin strávil většinu života na venkově v těsném styku

s lidem, pokaždé v době polních prací cítil, jak ta všeobecná pracovní ho-

rečka zachvacuje i jeho.

Zrána jel na první vysev žita, na oves, který stavěli do panáků,

vrátil se domů, když žena a švagrová vstávaly, posnídal s nimi a odešel pěš-

ky do dvora, kde měla být uvedena do chodu nová mlátička, aby se při-

pravilo zrní na osev.

Levin se domlouval se správcem i sedláky, doma hovořil s že-

nou, s Dolly, s jejími dětmi, s tchánem, a přitom celý den myslil pořád a po-

řád na jedinou věc, která ho v té době kromě starostí v hospodářství za-

městnávala, a ve všem hledal vztah k svému problému: Co vlastně jsem?

A kde jsem? A proč jsem tady?

Stál ve stínu nově pokryté stodoly, z jejíhož lískového střešního

laťoví, opřeného o čerstvé, oloupané osikové trámy slaměné střechy, dosud

neopadalo voňavé listí. Díval se otevřenými vraty, kde při mlácení poleto-

val a vířil suchý štiplavý prach, díval se na trávu humna ozářenou sálajícím

sluncem a na čerstvou slámu, právě vynesenou ze stodoly, pozoroval švito-

řivé vlaštovky s pestrými hlavičkami a s bílou náprsenkou, jak létají pod

střechu, třepetají křídly a v letu se zastavují v otevřených vratech, pozoro-

val lidi, hemžící se v tmavé prašné stodole, a podivné myšlenky mu táhly

hlavou.

K čemu to všecko? Proč tu stojí a nutí ty lidi do práce? Nač se

všichni tak činí a hledí mu ukázat svou horlivost? Co se tak namáhá stará

Matrjona, jeho známá? (Levin ji léčil, když na ni při ohni padl stropní

trám.) Díval se na tu hubenou ženu, jak shrabuje zrno a namáhavě šlape

opálenýma, skoro černýma nohama po hrbolatém tvrdém mlátě. Tenkrát

se uzdravila, ale ne-li dnes, tedy zítra anebo za deset let ji zahrabou a nic

po ní nezbude. Ani po té parádnici v červené sukni, co tak obratně a jemně

vyhrabuje z plev klasy. Také ji zahrabou a tady toho strakatého valacha už

hodně brzo, myslil si Levin, když se díval na koně, těžce oddychujícího

nadmutým chřípím a přešlapujícího po nakloněném kole, které se pod ním

otáčelo. Taky ho zahrabou, i podavače Fjodora s jeho kučeravým vousem

plným plev a košilí protrženou na bílém rameni. A on tu rozvazuje snopy,

poroučí, křičí na ženské a hbitým pohybem upravuje řemen na setrvační-

ku. A co je hlavní, nezahrabou jenom je, ale i jeho, Levina, a nic z něho

nezůstane. Proč?

Levin přemýšlel a přitom se díval na hodinky, aby si vypočítal,

339

22*

kolik se vymlátí za hodinu. Chtěl to vědět, aby podle toho stanovil denní

úkol.

Uběhla skoro hodina a teprve začali třetí fůru. Levin šel k po-

davači a hlasitě, aby překřičel hučící mlátičku, na něho zavolal, že má do

mlátičky klást méně.

"Dáváš moc najednou, Fjodore! Vidíš, ucpe se to a pak to ne-

jde tak rychle. Roztřásej pořádně!"

Fjodor, zčernalý prachem, který se mu lepil na zpocený

obličej, zavolal cosi v odpověď, ale přesto si nepočínal tak, jak chtěl

Levin.

Levin šel k bubnu, odstrčil Fjodora a začal podávat sám.

Pracoval do přestávky, kdy měli dělníci obědvat, což už netr-

valo dlouho, potom vyšel s podavačem ze stodoly, zastavil se s ním na hum-

ně vedle úhledného žlutého stohu posečeného žita určeného na osev a dal se

s ním do řeči.

Podavač byl ze vzdálené vsi, v které Levin dříve pronajímal

půdu podle družstevních zásad. Nyní byla propachtována svobodní-

kovi.

Levin se s podavačem Fjodorem rozhovořil o těchto pozemcích

a ptal se, zda by je napřesrok nechtěl Platon, bohatý, řádný sedlák z téže

vsi.

Je to moc peněz, Platonovi by se to nevyplatilo, Konstantine

Dmitriči," odpověděl dělník a vybíral si klásky, které mu napadaly za pro-

pocenou košili.

"Ale jak to, že Kirillovovi se to vyplatí?"

"Miťucha (takto opovržlivě nazval Fjodor svobodníka), ten

aby nevydělal, Konstantine Dmitriči! Ten nasadí všecko, ale přijde si na

své. Na našince nemá žádný ohled. Ale strejda Fokanyč (tak říkal starému

Platonovi), copak ten by dřel z člověka kůži? Jednou dá na dluh, jindá ani

nic neveme. A pak má škody. To víte, hodný člověk."

"Ale proč by měl promíjet dluhy?"

,To víte, lidi jsou všelijaký. Jeden si žije jenom pro sebe, třebas

Miťucha, jenom si cpe břicho, ale Fokanyč - to je spravedlivý děda. Ten

žije pro duši. Myslí na pánaboha."

Jak to, myslí na pánaboha? Jak to, žije pro duši?" téměř vykřikl

Levin.

"Známá věc, podle pravdy, podle vůle Páně. Však jsou lidi

všelijaký. Třebas vy, taky byste člověku neublížil..."

"Ano jistě, buď sbohem!" zvolal Levin, zalykaje se vzrušením.

Otočil se, popadl hůl a rychle zamířil k domovu. Při dělníkových slovech,

že Fokanyč žije pro duši, podle pravdy, podle vůle Páně, najednou odně-

340

kud houfně vyrazily nejasné, ale závažné, dosud uzavřené myšlenky, zavíři-

ly Levinovi v hlavě, všechny mířily k společnému cíli a oslňovaly ho svým

jasem.

XII

Levin se bral dlouhými kroky po silnici. Zkoumal ani ne tak své

myšlenky (ještě se v nich nevyznal), jako svůj duševní stav, jaký dosud

nepoznal.

Fjodorova slova účinkovala na jeho mysl jako elektrická jiskra,

která najednou přetvořila a sjednotila celý roj nemohoucích, roztříštěných

jednotlivých myšlenek, kterými se nikdy nepřestal zabývat. Ty myšlenky

ho zaměstnávaly - aniž sám pozoroval - i ve chvíli, kdy mluvil o pro-

pachtování půdy.

Měl jakýsi nový pocit v duši a s rozkoší jej ohledával, aniž do-

sud věděl, co to je.

Nežít pro sebe, ale pro boha. Pro jakého boha? Může být větší

nesmysl, než co řekl Fjodor? Řekl, že nemáme žít pro sebe, to jest, že nemá-

me žít pro to, čemu rozumíme, k čemu tíhneme, po čem toužíme, ale že má-

me žít pro cosi nepochopitelného, pro boha, kterého nikdo ani pochopit,

ani definovat neumí. Co tedy? Nepochopil snad ta Fjodorova nesmyslná

slova? A když jim porozuměl, pochyboval o jejich správnosti? Usoudil, že

jsou hloupá, nejasná, nepřesná?

Nikoli, porozuměl mu, a to zrovna tak, jak to chápe on, pocho-

pil dokonale a jasněji, než chápe cokoli v životě, a nikdy v životě o tom ne-

pochyboval ani pochybovat nemůže. A nejen on, Levin, ale všichni, celý

svět chápe jen tuto věc dokonale a jen o ní nikdo nepochybuje a všichni jsou

zajedno.

Fjodor říká, že svobodník Kirillov myslí jen na své břicho. Je to

pochopitelné a rozumné. My všichni jakožto myslící tvorové nemůžeme žít

jinak než pro břicho. A najednou týž Fjodor prohlašuje, že žít pro břicho je

špatnost, ale že musíme žít pro pravdu, pro pánaboha, a Levin mu z pou-

hého náznaku rozumí! A on i milióny lidí, kteří žili před staletími, i ti, kte-

ří žijí dnes, sedláci, chudí duchem i mudrci, kteří o tom přemýšleli a psali,

kteří svým nesrozumitelným jazykem říkají totéž - všichni se shodují v té

jediné věci: pro co mají žít a co je správné. On i všichni ostatní lidé znají jen

jedinou jistou, nespornou a jasnou pravdu, která nemůže být vyložena

rozumově, neboť je mimo rozum, nemá příčiny a nemůže mít následky.

341

Má-li dobro příčinu, už to není dobro, má-li následek, totiž od-

měnu, také už není dobrem. Dobro je tudíž mimo řetěz příčin a následků.

A Levin je znal a znali je všichni.

A přitom hledal zázraky, litoval, že nespatřil zázrak, který by

ho přesvědčil. A teď má zázrak před sebou, zázrak jedině možný, který ne-

ustále trvá, ze všech stran ho obklopuje, a on ho nepozoroval!

Může být větší zázrak nežli je toto?

Skutečně nalezl rozluštění všeho, opravdu je teď konec jeho trá-

pení? Tak přemýšlel Levin, když kráčel po prašné silnici, nedbal vedra ani

únavy, cítil jen úlevu po dlouhém utrpení. Ten pocit byl tak radostný, že se

mu zdál neuvěřitelný. Levin se zalykal vzrušením, a protože už nebyl scho-

pen jít dál, zašel z cesty do lesa a posadil se do neposečené trávy ve stínu

osik. Sundal si klobouk ze zpocené hlavy a lehl si opřen o loket do svěží, lo-

puchovité lesní trávy.

Ano, musím se vzpamatovat a všecko si promyslit, říkal si, když

se díval na nepomačkanou trávu, kterou měl před sebou, a sledoval pohyby

zeleného broučka, který lezl po stéble pýru a byl na své cestě zadržen listem

bršlice. Všecko od začátku, říkal si Levin a odhrnul list, aby broučkovi ne-

překážel, a pak ohnul jiné stéblo trávy, aby na ně brouček mohl

přelézt.

Z čeho měl radost? Co objevil?

Dříve si říkával, že v jeho těle, v těle té trávy i toho broučka (vi-

da, nechtěl na tu trávu přelézt, roztáhl křídla a uletěl) se děje podle fyzikál-

ních, chemických a fyziologických zákonů výměna látek. A v nás všech, i ve

všech osikách, oblacích a mlhovinách se uskutečňuje vývoj. Vývoj z čeho?

A v co? Nekonečný vývoj a boj?... Jako by mohl být nějaký směr a boj v ne-

konečnu! A Levin se tehdy divil, že přes největší myšlenkové vypětí se mu

neodhaluje smysl života, smysl jeho pohnutek a snah. Dnes viděl, že smysl

jeho pohnutek je docela jasný, takže neustále žije podle něho, a byl překva-

pen a zaradoval se, když to Fjodor vyslovil: myslit na boha, na duši.

Levin nic neobjevil. Jen se dověděl, co ví. Pochopil, jaká moc

mu dala život nejen v minulosti, nýbrž dává mu život i nyní. Vymanil se

z klamu, poznal hospodáře.

V duchu si stručně zopakoval celý svůj myšlenkový pochod za

ty poslední dva roky, jehož počátkem byla jasná, zřejmá myšlenka na smrt,

když viděl milovaného, beznadějně nemocného bratra.

Tehdy si poprvé jasně uvědomil, že žádného člověka ani jeho

samého nečeká nic než utrpení, smrt a věčné zapomenutí, a řekl si, že tak-

hle nelze žít, že si buď musí ujasnit svůj život tak, aby se mu nejevil jako zlý

výsměch nějakého ďábla, anebo se zastřelit.

Neudělal však ani to, ani ono, ale žil dál, dál myslil a cítil, do-

342

konce se v té době oženil a poznal mnohé radosti a byl šťasten, dokud ne-

přemítal o smyslu svého života.

Co to znamenalo? Znamenalo to, že žil správně, ale smýšlel

špatně.

Žil (aniž si toho byl vědom) podle duchovních pravd, které vsál

s mlékem matčiným, avšak ve svém myšlení tyto pravdy neuznával, dokon-

ce je horlivě obcházel.

Nyní mu bylo jasné, že mohl žít jen dík víře, v které byl vycho-

ván.

Co by byl a jak by prožil svůj život, kdyby neměl tu víru, kdy-

by nevěděl, že člověk má myslit na boha a nikoli na sebe? Loupil by, lhal

a zabíjel. Nic z toho, co tvoří největší radosti jeho života, by pro něho ne-

existovalo. A třebaže teď Levin napínal co nejvíce svou obrazotvornost, pře-

ce si nedovedl představit zvířecí bytost, jakou by byl, kdyby nevěděl, proč

žije.

Hledal odpověď na svou otázku. Ale odpověď mu nemohl

dát rozum - ten se nemůže s otázkou srovnávat. Odpověď mu dal sám ži-

vot v poznatku, co je správné a co špatné. A ten poznatek Levin ničím nezís-

kal, ale byl dán jemu i všem ostatním, dán proto, že si jej nemohl odnikud

odnést.

Jak k tomu došel? Dospěl snad rozumovou úvahou k tomu,

že máme milovat bližního a nesmíme ho ničit? Slyšel to jako dítě a radostně

uvěřil, neboť mu bylo řečeno to, co žilo v jeho duši. A kdo to objevil? Ro-

zum nikoli. Rozum objevil zápas o bytí a zákon, podle něhož máme zničit

každého, kdo nám překáží, abychom uspokojili svá přání. Je to závěr ro-

zumový. Ale lásku k druhému člověku nemohl rozum objevit, poněvadž to

není záležitost rozumová.

Ano, pýcha, řekl si Levin. Převalil se na břicho a uvazoval na

uzel stébla trávy tak, aby je nepolámal.

A nejen pýcha rozumu, nýbrž hloupost rozumu. Ale přede-

vším - šejdířství rozumu. Ano, darebáctví rozumu, opakoval si.

XIII

A Levinovi se vynořil v paměti nedávný výjev s Dolly a s jejími

dětmi. Děti zůstaly samy a začaly si opékat maliny nad svíčkou a mléko si

lily proudem do úst. Matka je přistihla a začala jim před Levinem vštěpo-

vat, co práce dá velkým lidem to, co ony ničí, že ta práce se koná pro ně,

343

budou-li rozbíjet šálky, že nebudou mít z čeho pít čaj, a když budou rozlé-

vat mléko, že nebudou mít co jíst a umřou hlady.

Levina překvapila ta klidná, ponurá nedůvěra, s jakou děti po-

slouchaly, co jim matka říká. Jenom je rmoutilo, že skončila zajímavá hra,

a nevěřily matce ani slovo. Ani nemohly věřit, poněvadž si nedovedly před-

stavit v plném rozsahu všechno, čeho užívaly, a proto si neuměly předsta-

vit, že vlastně ničí to, z čeho jsou živy.

Tohle je všecko samozřejmé, myslily si, a nic zajímavého a dů-

ležitého na tom není, protože to vždycky bylo a bude. A věčně jedno a to-

též. Na to nemusíme myslit, je to hotová věc. Ale my bychom si rády vymy-

slily něco svého a zbrusu nového. Tak nás napadlo dát maliny do hrníčku

a opékat je nad svíčkou a mléko si nalévat proudem rovnou do úst jeden

druhému. Je to švanda, je to něco nového, a přitom to není o nic horší než

pít z hrníčků.

A Levin pokračoval ve svých úvahách. Nečiníme

snad totéž, nedělal snad totéž on sám, když se chtěl rozumovou cestou do-

pátrat významu přírodních sil a smyslu života lidského?

A nečiní totéž i všechny filozofické teorie, když rozumovou ces-

tou, podivnou a člověku cizí, ho přivádějí k poznání toho, co dávno ví, co

ví tak jistě, že by bez toho ani nemohl žít? Není snad jasně vidět, když kte-

rýkoli filozof rozvíjí svou teorii, že sám předem zná stejně nepochybně jako

rolník Fjodor (a o nic lépe než on) hlavní smysl života a jen se chce pochyb-

nou rozumovou cestou vrátit k tomu, co je známo všem?

Mysleme si, že bychom děti nechali, aby si samy opatřily, vyro-

bily nádobí, nadojily mléka atd. Dováděly by? Zemřely by hlady. Mysleme

si, že bychom byli ponecháni sami sobě se svými vášněmi, myšlenkami, aniž

bychom měli ponětí o jediném bohu a stvořiteli! Anebo že bychom neznali

pojem dobra a neměli bychom vysvětlení, co je mravní zlo.

Jen to zkuste bez těch pojmů něco vybudovat!

My jen ničíme, protože jsme duchovně nasyceni. Docela jako

děti!

Odkud má radostné vědomí, společné s rolníkem, vědomí, kte-

ré jediné mu poskytuje duševní klid? Odkud je vzal?

On, vychovaný v chápání boha jako křesťan, naplnil celý svůj

život duchovními statky, jež mu dalo křesťanství, oplývá těmi statky a žije

jimi, ale přece jim - jako děti - nerozumí a ničí je, tedy chce zničit to,

čím žije. Ale kdykoli nastane vážná chvíle životní, jde k Němu podobně ja-

ko děti, když je jim zima a mají hlad, a ještě méně než děti, které matka

plísní za jejich dětské nezbednosti, ještě méně tuší, že jeho dětinské roupy se

mu nezapočítávají.

344

Zajisté, co ví, to neví rozumově, ale bylo mu to dáno, zjeveno, ví

to srdcem a vírou v to hlavní, co vyznává církev.

"Církev? Církev!" opakoval Levin, převrátil se na druhou stra-

nu, opřel se lokty a zahleděl se do dálky, kde na druhém břehu šlo stádo

k řece.

Může však věřit ve vše, co vyznává církev? Zkoušel a vzpomínal

si na všecko, co mohlo rozvrátit jeho nynější klid. Úmyslně vzpomínal na

různá církevní dogmata, která se mu vždy zdála nejpodivnější a uváděla ho

v pokušení. Stvoření? Ale čímpak si on vykládal bytí? Bytím? Ničím? Ďábel

a hřích? Ale čím si vysvětluje zlo? Vykupitel?

Ale nic nevěděl a nemohl vědět, jen to, co mu bylo řečeno stej-

ně jako všem.

A teď se mu zdálo, že ani jedno církevní dogma nemůže narušit

to hlavní - víru v boha, v dobro jakožto jediné poslání člověka.

Za každé církevní dogma mohla být dosazena víra v zasvěcení

pravdě, a nikoli osobnímu užitku. A žádné dogma to nenarušovalo, ale

naopak bylo nezbytné k tomu, aby se dál onen hlavní zázrak, neustále se

projevující na zemi a záležející v tom, aby každý mohl zároveň s milióny

nejrozmanitějších lidí, mudrců i bláznů, dětí i starců, zároveň se všemi,

s rolníkem, se Lvovem, s Kitty, s žebráky i králi neomylně chápat jedno

a totéž a utvářet duchovní život, pro nějž jediný stojí za to žít a jehož jedi-

ného si vážíme.

Ležel na zádech a díval se na vysoké bezoblačné nebe. Což ne-

vím - přemýšlel - že je to nekonečný prostor a že to není kulatá klen-

ba? Ale ať mžourám očima a napínám zrak sebevíc, mohu jej vidět jen jako

kulatý a omezený a přes svou znalost o nekonečném prostoru mám bezpo-

chyby pravdu, když vidím pevnou blankytnou klenbu, mám pravdu spíš,

než když se namáhám vidět za ni.

Levin už nepřemýšlel a jen naslouchal tajemným hlasům, které

se mezi sebou o něčem radostně a starostlivě domlouvaly.

Skutečně je to víra? Bál se věřit svému štěstí. "Bože můj, díky

tobě!" zašeptal. Potlačil propukávající vzlyky a utíral si oběma rukama

slzy, které mu vhrkly do očí.

XIV

Levin se díval před sebe a viděl stádo, potom uviděl svůj vozík

tažený Vraníkem a kočího, který dojel ke stádu a mluvil s pastýřem, potom

345

uslyšel už docela zblízka rachot kol a frkání vypaseného koně, ale byl tak

zabrán do svých myšlenek, že ani neuvažoval, proč vlastně kočí za ním je-

de.

Vzpomněl si teprve, když kočí dojel až k němu a zavolal na ně-

ho: "Posílá mě paní. Přijel pan bratr a ještě nějaký pán."

Levin nasedl do vozíku a chopil se opratí.

Nemohl dlouho přijít k sobě, jako by procitl ze sna. Díval se na

vypaseného koně se zpěněnými stehny a šíjí, kde ho dřely opratě, díval se

na kočího Ivana sedícího vedle něho a vzpomínal si, že bratra očekával, že

už asi má žena o něho strach, protože se tak dlouho nevrací, a snažil se

uhádnout, jaký host přijel s bratrem. Bratr a žena i neznámý host se mu teď

jevili jinak než dřív. Zdálo se mu, že teď bude mít ke všem lidem už docela

jiný vztah.

Mezi ním a bratrem už nesmí panovat chlad, jaký byl mezi ni-

mi vždy, už se nebudou přít. Nebude se hádat s Kitty. K hostu, aťsi je to

kdokoli, se bude chovat vlídně a mile. K služebnictvu, k Ivanovi také -

všecko musí být jiné.

Levin ztuha držel na oprati pěkného koně, který netrpělivě

frkal a měl chuť se rozběhnout. Ohlížel se na Ivana a ten si pořád uhlazoval

košili, protože nevěděl kam s rukama, když teď seděl nečinně. Levin hledal

záminku k rozhovoru, chtěl říci, že Ivan neměl tolik utahovat hřbetní po-

pruh, jenže to by znělo jako výtka, kdežto Levin si přál srdečný rozhovor.

Ale nic jiného ho nenapadlo.

"Račte to vzít trochu doleva, tady je pařez," řekl kočí a zata-

hal za oprať, kterou Levin držel.

"Prosím tě, nech toho a nepoučuj měl!" rozzlobil se Levin, že

kočí se mu plete do řízení koně. Měl zlost jako v takových případech vždy

a hned nato si k své lítosti uvědomil, jak mylná byla jeho domněnka, že by

ho duševní stav mohl rázem změnit ve styku se skutečností.

Asi čtvrt versty před domovem Levin spatřil, jak mu běží na-

proti Gríša a Táňa.

"Strýčku Kosťo! Jde sem maminka a dědeček, a Sergej Ivano-

vic a ještě nějaký pán," volaly a už lezly na vozík.

"Ale kdopak?"

Jde z něho strach! A takhle dělá rukama," řekla Táňa, vstala

ve vozíku a napodobila Katavasova.

"A je starý nebo mladý?" se smíchem se ptal Levin, jemuž Tá-

nina gestikulace kohosi připomínala.

Ach, jen aby to nebyl někdo nepříjemný, pomyslil si.

Jakmile Levin vjel do zatáčky a spatřil společnost, která mu šla

346

naproti, rázem poznal Katavasova ve slaměném klobouku. Rozháněl se

v chůzi rukama přesně tak, jak ho předváděla Táňa.

Katavasov velice rád mluvil o filozofii, ačkoli o ní měl jakous

takous představu od přírodovědců, kteří se filozofií nikdy nezabývali. A Le-

vin se s ním v Moskvě poslední dobu často přel.

Když ho teď poznal, nejdříve si vzpomněl na jednu takovou de-

batu, o níž se Katavasov patrně domníval, že ji vyhrál.

Ne, hádat se a lehkomyslně vykládat své názory nebudu ani za-

nic, pomyslil si Levin.

Když vystoupil a přivítal se s bratrem a s Katavasovem, zeptal

se na ženu.

"Přestěhovala Míťu do Lesíčka (byl to kus lesa blízko domu).

Chtěla ho uložit tam, v domě je moc horko," sdělovala Dolly.

Levin ženě vždycky rozmlouval, aby s dítětem chodila do lesa,

poněvadž to pokládal za nebezpečné, a nyní tu zprávu nerad slyšel.

"Lítá s ním z místa na místo," s úsměvem řekl kníže. "Radil

jsem jí, aby ho zkusila odnést do lednice."

"Chtěla přijít do včelína. Myslela, že budeš tam. Zrovna tam

jdeme," pravila Dolly.

"Povídej, co pořád děláš?" řekl Koznyšov. Zůstal pozadu za

ostatními a přidal se k bratrovi.

"Ale nic zvláštního. Věnuju se hospodářství, jako vždycky,"

odpověděl Levin. "Přijel jsi nadlouho? Už jsme tě dávno čekali."

"Asi na čtrnáct dní. Mám v Moskvě spoustu práce."

Při těch slovech se zraky obou bratří setkaly, a třebaže si Levin

vždycky a nyní obzvlášť přál mít k bratrovi přátelský a především prostý

vztah, cítil, jak je nesvůj, když se na něho dívá. Sklopil oči a nevěděl, co by

řekl.

Probíral si v duchu, o čem by Sergej Ivanovič rád hovořil a co

by ho zároveň odvedlo od řečí o srbské vojně a slovanské otázce, na kterou

narazil zmínkou o práci v Moskvě. Nakonec začal o jeho knize.

"Vyšly nějaké recenze o tvé knize?" zeptal se.

Sergej Ivanovič se usmál té záměrné otázce.

"Nikoho to nezajímá a mě nejméně," řekl. "Podívejte, Darjo

Alexandrovno, bude pršet," dodal a ukázal deštníkem na bílé mráčky, kte-

ré se objevily nad vrcholky osik.

A ta slova stačila, aby se mezi bratry opět utvořil ne snad ne-

přátelský, ale chladný poměr, kterého by se Levin tak rád vyvaroval.

Přistoupil ke Katavasovovi.

"To jste udělal moc dobře, že jste konečně přijel," řekl mu.

347

,Už dávno jsem se chystal. Teďsi důkladně popovídáme. Už jste

přečetl Spencera?"

"Ne, nedočetl jsem ho," řekl Levin. "Vlastně už o něho nesto-

jím."

Jak to? To je zajímavé. Pročpak?"

"Totiž, definitivně jsem se přesvědčil, že řešení otázek, které mě

zajímají, nenajdu u něho a u podobných autorů. Teď..."

Ale klidný a veselý Katavasovův výraz ho náhle zarazil a přišlo

mu tak líto, že tím hovorem zřejmě působí rušivě na svou náladu, že si

vzpomněl na své předsevzetí a odmlčel se.

"Ostatně si pohovoříme později," dodal. Jestli chcete ke včelí-

nu, tak tudy, po téhle pěšině," obrátil se k ostatním.

Když přišli po úzké pěšince na neposečený palouček, po jedné

straně hojně zarostlý pestrými černýši, mezi kterými se hustě rozrostly vyso-

ké tmavozelené trsy kýchavice, usadil Levin své hosty do hustého svěžího

stínu mladých osik na lavičku a špalky, určené pro návštěvníky včelína,

kteří se báli včel, a pak šel do ohrady pro chléb, okurky a čerstvý med dě-

tem i dospělým.

Kráčel co možná pomalu, bez prudkých pohybů, a poslouchal,

jak kolem něho stále častěji přeletují včely, až došel pěšinkou k chýši. Doce-

la u síňky se mu jedna včela zapletla do vousu a zabzučela, ale Levin ji

opatrně vyprostil. Vešel do stinné síňky, sundal z kolíku kuklu, nasadil siji,

vstrčil ruce do kapes a vstoupil do ohrazeného včelína, kde na posečené plo-

še stály v pravidelných řadách, přivázány lýkem ke kůlům, staré úly, které

všecky dobře znal i s jejich historií, kdežto podél plotu stály úly nové,

v nichž byly roje usazeny letos. Před česny se hemžili proletující včely

a trubci, točili se a tlačili na jednom místě, a mea nimi prolétaly stále jed-

ním směrem, do lesa na kvetoucí lípu a zpět k úlům dělnice se snůškou nebo

pro snůšku.

V uších mu stále zněly rozmanité zvuky, bzukot pilně zaměst-

nané dělnice rychle letící kolem, bručení zahálčivých trubců nebo zneklid-

něných včel hlídaček, chránících svůj majetek před nepřítelem a připrave-

ných dát mu žihadlo. Na druhém konci ohrady ostrouhával starý včelař

obruč a Levina neviděl. Levin se k němu nehlásil a zastavil se uprostřed

včelína.

Byl rád, že může zůstat chvíli sám a oddechnout si od skuteč-

nosti, která už mezitím tak zlehčila jeho náladu.

Uvědomil si, že za tu krátkou chvíli už se rozzlobil na Ivana,

jednal chladně s bratrem a lehkomyslně se rozpovídal s Katavasovem.

Byla to snad jen chvilková nálada a pomine, zmizí beze stopy?

Ale sotva se k své náladě vrátil, v tu chvíli cítil plný radosti, že

348

se s ním udalo cosi nového a důležitého. Skutečnost jen dočasně zastírala

duševní klid, který nalezl, ale klid sám zůstal neporušen.

Teď kolem něho kroužily včely, hrozily mu a upoutávaly jeho

pozornost, zbavovaly ho úplného fyzického klidu, protože se musel krčit

a uhýbat jim, a podobně, když nasedl do vozíku, v té chvíli se mu nahrnuly

starosti a zbavovaly ho klidu duševního, avšak trvalo to jen potud, dokud

na něho dorážely. I když ho ohrožovaly včely, zůstávala v něm fyzická síla

neporušena, a zrovna tak neporušena byla jeho síla duchovní, kterou si no-

vě uvědomil.

XV

,A víš, Kosťo, s kým Sergej Ivanovič jel?" řekla Dolly, když po-

dělila děti okurkami a medem. ,S Vronským! Jede do Srbska."

,A k tomu ne sám, ale veze celou škadronu na vlastní útraty!"

dodal Katavasov.

,To je celý on," řekl Levin. "Ale copak ještě pořád odjíždějí

dobrovolníci?" zeptal se a podíval se na Sergeje Ivanoviče.

Sergej Ivanovič neodpovídal a tupým nožem opatrně

vyndával ze šálku, v kterém šikmo ležela bílá plástev, ještě živou včelu,

uvízlou v rozteklém medu.

,A jak! Měl byste vidět, co se včera dělo na nádraží," řekl Ka-

tavasov, chroupající okurku.

"Ale jak tomu má člověk vlastně rozumět? Vysvětlete mi pro-

boha, Sergeji Ivanoviči, kam jedou všichni ti dobrovolníci?" zeptal se starý

kníže. Zřejmě pokračoval v rozhovoru, který začal, ještě než přišel Levin.

"Proti Turkům," odpověděl Sergej Ivanovič s klidným úsmě-

vem. Konečně vyprostil včelu bezmocně hýbající nožkama a celou černou

od medu a sundal ji z nože na tuhý osikový list.

"Ale kdo vyhlásil Turkům válku? Ivan Ivanovič Ragozov, hra-

běnka Lydie Ivanovna a madame Stahlová?"

"Nikdo válku nevyhlásil, ale mají soucit s utrpením bližních

a chtějí jim pomoci," řekl Sergej Ivanovič.

"Ale kníže nemluví o pomoci," přidal se Levin k tchánovi,

"nýbrž o válce. Kníže říká, že soukromé osoby se nesmějí účastnit války bez

svolení vlády."

"Kosťo, podívej, včela! Vážně nás poštípou!" řekla Dolly, když

odháněla vosu.

349

"Ale to není včela, je to vosa," pravil Levin.

"Prosím, prosím, jaká je tedy vaše teorie?" s úsměvem řekl Ka-

tavasov Levinovi, aby ho vyzval k debatě. "Proč nemají soukromé osoby

právo?"

"Moje teorie je taková: za prvé je válka něco tak zvířeckého,

ukrutného a hrozného, že žádný člověk, neřku-li křesťan, si nemůže osobně

vzít na svědomí vyhlášení války. Může to udělat jen vláda, která je k tomu

povolána, když byla k válce dohnána nutností. Za druhé, a to jak z vědec-

kých hledisek, tak podle zdravého rozumu se občané ve státních záležitos-

tech a zvlášť jde-li o válku, zříkají osobní vůle."

Sergej Ivanovič a Katavasov měli už námitky pohotově a spus-

tili oba najednou.

"V tom to právě vězí, holenku, že se mohou stát případy, kdy

vláda neplní vůli občanů, a pak společnost svou vůli uplatňuje," řekl Kata-

vasov.

Ale Sergej Ivanovič s tou námitkou patrně nesouhlasil. Při Ka-

tavasovových slovech se zamračil a potom řekl něco jiného:

"Neměl bys otázku stavět takto. Tady nejde o vyhlášení války,

ale prostě o projev lidského, křesťanského cítění. Pokrevní bratři, lidé stejné

víry, jsou zabíjeni. No, dejme tomu, že ani ne pokrevní bratři, ne lidé stejné

víry, ale prostě děti, ženy a starci. Cit se bouří a Rusové spěchají na po-

moc, aby těm hrůzám učinili přítrž. Představ si, že bys šel po ulici a viděl

bys, jak opilci tlučou ženu nebo děcko. Myslím, že by ses neptal, zda byla či

nebyla tomu člověku vyhlášena válka, ale skočil bys po něm a bránil bys to-

ho, komu ublížil."

"Ale nikoho bych nezabil," řekl Levin.

"Ba ne, zabil bys."

"Nevím. Kdybych něco takového viděl, podlehl bych bezpro-

střednímu citu. Ale nemohu nic říct předem. A takový bezprostřední cit,

který by byl vyvolán útiskem Slovanů, neexistuje ani nemůže existovat."

"Pro tebe snad neexistuje. Ale u jiných lidí je," řekl Sergej Iva-

novic a nelibě se zamračil. "Mezi lidem je živá tradice, ústní podání o pra-

voslavných lidech, kteří úpí pod jhem bezbožných mohamedánů. Lid se

dověděl o utrpení svých bratří a přihlásil se o slovo."

"Snad," vyhýbavě řekl Levin, "ale já to nepozoruju. Jsem taky

lid a nic takového necítím."

Já zrovna tak," ozval se kníže. "Byl jsem v cizině, četl jsem

noviny a upřímně řečeno jsem - ještě než nastaly hrůzné bulharské udá-

losti - pořád nemohl pochopit, proč si všichni Rusové tak najednou za-

milovali bratry Slovany, a já k nim žádnou lásku necítím. Moc mě to mrze-

lo, myslil jsem si, že jsem nestvůra anebo že na mne tak působí Karlovy Va-

350

ry. Ale když jsem přijel domů, brzo jsem se uklidnil. Vidím, že i kromě mne

se najdou lidé, kteří se zajímají jen o Rusko, a ne o slovanské bratry. Třeba

Konstantin."

"Osobní názory tady nerozhodují," řekl Sergej Ivanovič, "na

osobních názorech pramálo záleží, když celé Rusko, všechen lid vyjádřil

svou vůli."

"Ale promiňte mi. Já to nepozoruju. Lid o tom nemá ani potu-

chy," řekl kníže.

"Ne, papá... Jak to že ne? A co v neděli v kostele?" namítla

Dolly, která naslouchala rozmluvě. "Půjč mi prosím tě ručník," obrátila se k starému včelaři, jenž usměvavě pozoroval děti. "Rozhodně není možné,

že by žádný..."

"Ale co vlastně bylo v neděli v kostele? Kněz měl nařízeno, aby

to přednesl. Přednesl to. Vůbec tomu nerozuměli, vzdychali jako při kte-

rémkoli kázání," pokračoval kníže. "Pak se jim řeklo, že se v kostele bude vybírat na bohulibý účel, tak každý vyndal tu svou kopejku a věnoval ji.

Ale nač - sami nevědí."

"Lid nemůže nevědět. Mezi lidem vždy existuje povědomí

vlastních osudů, a to se mu ozřejmuje v takových chvílích, jaké prožíváme

nyní," tvrdil Koznyšov a díval se na starého včelaře.

Krásný stařec s černým prošedivělým vousem a hustými stříbr-

nými vlasy stál nehybně, v ruce misku s medem, laskavě a klidně shlížel ze

své výše na panstvo a zřejmě ničemu nerozuměl ani nechtěl rozumět.

"To je pravda," poznamenal ke slovům Sergeje Ivanoviče

a významně potřásl hlavou.

"Zeptejte se třeba jeho. Nic neví a neláme si hlavu," řekl Levin.

"Slyšel jsi něco o vojně, Michajlyči?" obrátil se k němu. Jak to onehdy čet-li v kostele? Co si o tom myslíš? Máme bojovat za křesťany?"

"Co bych si myslel? Car Alexandr Nikolajevič to uvážil za nás

a uváží taky všecko ostatní. On to musí vědět líp. Nemám ještě donést chle-

ba? Ještě tady kloučkovi?" obrátil se k Darje Alexandrovně a ukázal na

Gríšu, který dojídal kůrku.

"Nemusím se ptát," řekl Sergej Ivanovič. "Viděli jsme a vidí-

me sta a sta lidí, kteří opouštějí všecko, aby mohli sloužit spravedlivé věci,

přicházejí ze všech končin Ruska a přímo a jasně vyslovují svůj názor a oč

jim jde. Přinášejí svůj groš anebo jdou sami a přímo říkají proč. Co to tedy

znamená?"

"Znamená to, podle mého," užuž se začal rozčilovat Levin, "že

v osmdesátimiliónovém národě se vždycky najdou ne stovky, jako je tomu

nyní, ale desetitisíce lidí, kteří pozbyli společenského postavení, ztřeštěnců,

kteří se vždycky rádi dají k Pugačovově bandě, půjdou do Chivy, do

Srbska..."

351

,Říkám ti, žádné stovky, žádní ztřeštěnci, ale nejlepší předsta-

vitelé lidu!" řekl Sergej Ivanovič tak podrážděně, jako by hájil svůj posled-

ní majetek. "A co sbírky? Tady už přímo všechen lid vyjadřuje svou vůli."

,To slovo liď je tak neurčité," řekl Levin. "Okresní písaři,

učitelé a mezi rolníky jeden z tisíce, ti možná vědí, oč jde. Ale ostatních

osmdesát miliónů, stejně jako Michajlyč, nejenže nevyjadřuje svou vůli, ale

ani nemají nejmenší ponětí, v čem by měli svou vůli vyjadřovat. Jaké tedv

máme právo tvrdit, že je to vůle lidu?"

XVI

Koznyšov, zkušený v dialektice, neodporoval a ihned zavedl

řeč na jiné pole.

"Ano, chceš-li aritmetickou cestou poznat ducha lidu, pak toho

ovšem stěží dosáhneš. A hlasování nemáme ani nemůžeme mít zavedeno,

protože nevyjadřuje vůli lidu. Ale jsou tu jiné cesty. Je to znát v ovzduší,

poznáme to srdcem. Nemluvím ani o spodních proudech, které se daly ve

stojatém moři lidu do pohybu a které jasně vidí každý nezaujatý člověk.

Vezmi si společnost v užším slova smyslu. Všechny nejrůznorodější strany

v kruzích inteligence, dříve tak nepřátelské, všechny se spojily. Všechny

nešváry skončily, všechny veřejné orgány mluví stejně, všichni pocítili, žeje

zachvátila živelná síla a unáší je všecky jedním směrem."

"Ale to noviny píšou všecky jedno a totéž," pravil kníže. "To je

pravda. Všecky melou stejnou, jak žáby před bouřkou. Však taky kvůli nim

není nic jiného slyšet."

"Žáby nežáby - já noviny nevydávám a nechci je hájit. Ale

mluvím o názorové jednotě mezi inteligencí," řekl Sergej Ivanovič a obrátil

se k bratrovi.

Levin chtěl odpovědět, ale starý kníže ho předešel.

"Inu, o té názorové jednotě se taky dá říci leccos jiného," pra-

vil. "Třeba můj zeťáček Stěpan Arkadjič, znáte ho přece. Má teď dostat

místo jako člen výboru nebo komise a ještě nějak dál, to si nepamatuju. Jen-

že tam není žádná práce - co chceš, Dolly, to není žádné tajemství! - a

přitom osm tisíc platu. Zkuste se ho zeptat, jestli je jeho zaměstnání prospěš-

né, a on vám dokáže, že je nejužitečnější ze všech. A je poctivý člověk, ale

přece není možné jinak než věřit v prospěšnost osmi tisíc."

"Ach ano, mám Darje Alexandrovně vyřídit, že to místo do-

stal," řekl Sergej Ivanovič s nelibostí, jelikož měl za to, že kníže nemluví

k věci.

352

,A s názorovou jednotou novin je to stejné. Kdosi mi to vysvět-

lil: jakmile dojde k válce, mají dvakrát tolik příjmů. Jak potom nemají sou-

dit, že osudy lidu a Slovanstva... a tak dále?"

"Nemám leckteré noviny rád, ale tohle není spravedlivé," řekl

Sergej Ivanovič.

"Kladl bych jedinou podmínku," pokračoval kníže. "Alfons

Karr to krásně napsal před válkou s Pruskem: Soudíte, že válka je nevy-

hnutelná? Výborně. Kdo hlásá válku - do zvláštní, přední legie s ním

a na zteč, do útoku, v čele všech!"

"Redaktoři by se tam krásně vyjímali," s hlasitým smíchem

řekl Katavasov, když si představil známé redaktory v takové vybrané legii.

"Copak, ti by utekli," řekla Dolly, "darmo by překáželi."

"A kdyby utíkali, tak by se do nich střílelo zezadu kartáči ane-

bo by se k nim postavili kozáci s karabáči," pravil kníže.

"Ale to je žert a nehezký žert, promiňte mi, kníže," řekl Sergej

Ivanovic.

"Nenahlížím, že by to byl žert, to..." užuž začal Levin, ale Ser-

gej Ivanovič mu skočil do řeči.

"Každý člen společnosti je povolán, aby vykonával odpovídají-

cí práci," řekl. "A mužové ideje konají svou práci tím, že jsou mluvčími ve-

řejného mínění. A jednomyslný, otevřený projev veřejného mínění je záslu-

na tisku a přitom potěšitelný zjev. Před dvaceti lety bychom byli mlčeli,

kdežto dnes slyšíme hlas ruského lidu, který je odhodlán povstat jako jeden

muž a obětovat se pro ujařmené bratry. To je krok kupředu a záruka síly."

"Ale vždyť nejde jen o oběť, musí taky zabíjet Turky," nesměle

podotkl Levin. "Lid přináší oběti a rád se obětuje pro svou duši, ale ne pro

vraždění," dodal. Bezděčně si spojil tuto rozmluvu s myšlenkami, kterými

se tolik obíral.

Jak to, pro duši? Víte, pro přírodovědce je to zapeklitý pojem.

Co je to duše?" s úsměvem pravil Katavasov.

"Ale vždyť víte!"

"Ne, přisámbůh, nemám ani ponětí!" odpověděl Katavasov

s hlasitým smíchem.

"Nepřišelť jsem, abych pokoj uvedl, ale meč, praví Kristus,"

přispěchal se svou námitkou Sergej Ivanovič, klidně uváděje jako naprosto

pochopitelnou věc právě ten výrok z evangelia, který Levina vždycky nej-

víc mátl.

"To je pravda," znova opakoval staroch, stojící poblíž nich.

Odpověděl tak na čísi pohled, náhodou na něho upřený.

"Ne, holenku, jste potřen a nadobro poražen!" vesele zvolal

Katavasov.

23- -833

353

Levin zrudl zlostí, nikoli proto, že byl poražen, ale že se nezdr-

žel a hádal se.

Ne, nesmím se s nimi hádat, řekl si, oni mají neprůstřelné brně-

ní, ale já jsem nahý.

Viděl, že bratra a Katavasova nepřesvědčí, a ještě méně viděl

možnost, že by sám s nimi souhlasil. To, co hlásali, byla ona pýcha rozumu,

která ho málem zahubila. Nemohl souhlasit s tím, že by několik málo lidí

(mezi nimiž byl i jeho bratr) mohlo vyslechnout pár set žvanivých dobro-

volníků, přicházejících do hlavních měst, a na základě toho si osobovat

právo tvrdit, že spolu s tiskem vyjadřují vůli a smýšlení lidu, nadto smýšle-

ní, které se projevuje pomstou a vražděním. Nemohl s tím souhlasit, poně-

vadž se nesetkal s projevem takového myšlení u lidu, mezi kterým žil, ani

neshledával takové myšlenky u sebe (a nemohl se pokládat za nic jiného,

než za jednoho z lidí, tvořících ruský národ), ale především nemohl souhla-

sit proto, že stejně jako lid nevěděl ani nemohl vědět, v čem záleží obecné

blaho, ale zároveň věděl najisto, že tohoto obecného blaha lze dosáhnout

jen přesným prováděním zákona dobra, který je zjevný každému člověku,

a proto si nemohl přát válku a hlásat ji, ať už měla sledovat jakékoli obecné

zájmy. Říkal spolu s Michajlyčem a s lidem, který vyjádřil své smýšlení

v pověsti o povolání Varjagů: "Vládněte nám a panujte. Radostně slibuje-

me plnou poslušnost. Všechnu práci, všechno ponížení, všechny oběti bere-

me na sebe, ale nesoudíme a nerozhodujeme." A teď se lid - dle slov růz-

ných Sergejů Ivanovičů - zříkal tohoto, tak draze vykoupeného práva.

Byl by ještě rád řekl: je-li veřejné mínění neomylným

soudcem, proč tedy revoluce, komuna nejsou stejně zákonné jako hnutí ve

prospěch Slovanů? Ale to všecko byly myšlenky, které nemohly nic vyřešit.

Jediná věc byla mimo pochyby - že totiž v dané chvíli spor Sergeje Iva-

novice dráždil, a proto nebylo dobře se hádat. Levin se tedy odmlčel a

pak hosty upozornil, že je zamračeno a že by raději měli jít domů, než začne

pršet.

XVII

Kníže a Sergej Ivanovič nasedli do vozíku a odjeli. Ostatní spo-

lečnost šla domů pěšky, přidávajíc do kroku.

Ale mrak, chvílemi přecházející do bělá a zase do černá, se hnal

tak prudce, že museli ještě zrychlit krok, aby přišli domů, než se rozprší.

Mračna vpředu, nízká a černá jako dým se sazemi, letěla nesmírnou rych-

354

losti po obloze. K domu zbývalo ještě nějakých dve stě kroků, když už se

strhl vítr a každý okamžik se mohl spustit liják.

Děti utíkaly napřed a polekaně a přitom radostně výskaly.

Darja Alexandrovna se těžce potýkala se sukněmi, které sejí omotávaly ko-

lem nohou, a už nešla, ale běžela a nespouštěla děti z oěí. Muži šli dlouhými

kroky a přidržovali si klobouky. Byli už docela před domem, když spadla

velká kapka a rozpleskla se o plechový okap. Děti a za nimi dospělí vběhli

za veselého hovoru pod ochranný krov.

,Kde je Kateřina Alexandrovna?" ptal se Levin Agafji Mi-

chajlovny, která na ně čekala v předsíni s šátky a plédy.

"Myslela jsem, že je s vámi."

"A Míťa?"

"Asi v Lesíčku, a chůva je tam s ním."

Levin popadl plédy a rozběhl se do Lesíěku.

Za tu krátkou chvíli už mrak zastřel slunce, takže nastalo šero

jako při zatmění. Vítr houževnatě a umíněně bránil Levinovi v cestě, rval

listí a květy z líp, ohyzdně a podivně obnažoval bílé větve bříz a ohýbal

všecko na jednu stranu: akáty, květiny, lopuší, trávu i koruny stromů. Dě-

večky, které pracovaly na zahradě, se s vřískotem běžely schovat do čeled-

níku. Bílá clona lijavce už zahalila celý vzdálený les i polovinu blízkého

pole a rychle postupovala k Lesíčku. Ve vzduchu bylo cítit vlhkost deště,

který se tříštil na drobné kapky.

Levin s hlavou skloněnou kupředu zápolil s větrem, který mu

rval šátky z rukou, a už dobíhal k Lesíčku a už viděl, jak se za dubem cosi

bělá, když tu se všecko ozářilo, celá země vzplanula a jako by mu pukla nad

hlavou nebeská klenba. Když zase otevřel oslněné oči, dělila ho od Lesíčku

hustá clona deště a skrze ni s hrůzou spatřil nejprve známý dub uprostřed

lesa, jehož zelený vrcholek podivně změnil polohu. Snad neuhodilo? Levin

ještě nedomyslil, a už vrcholek dubu, stále a stále zrychlující svůj pohyb,

najednou zmizel za ostatními stromy a Levin uslyšel, jak velikán na ně

s praskotem dopadl.

Vzplanutí blesku, rachot hromu a pocit chladu, který ho ve

mžiku ovanul po celém těle, všechno Levinovi splynulo v jediný děsivý do-

jem.

"Bože můj! Bože můj, jenom ne na ně!" zašeptal.

A třebaže ho rázem napadlo, jak nesmyslná je prosba, aby je

nezabil dub, který se už zřítil, přece ji opakoval přesvědčen, že nic lepšího

než vyslovit tu nesmyslnou modlitbu nemůže udělat.

Doběhl na místo, kam obvykle chodívaly, ale nenašel je.

Byly na druhém konci lesa pod starou lípou a volaly na něho.

Dvě postavy v tmavých šatech (prve měly světlé) stály nad něčím skloněny.

355

Byla to Kitty a chůva. Déšť pomalu ustával a začínalo se jasnit, když k nim

Levin doběhl. Chůva měla šaty vespod suché, ale Kitty promokla naskrz

a šaty sejí lepily na tělo. Ačkoli už nepršelo, stály pořád ve stejné pozici, ja-

ko když se strhla bouřka. Obě stály skloněny nad kočárkem se zelenou

stříškou.

"Nic se vám nestalo? V pořádku? Chválabohu!" zvolal

a čvachtal se kalužemi, s botami plnými vody, až přiběhl k nim.

Kittina růžová mokrá tvář byla obrácena k němu a plaše se

usmívala pod kloboučkem, který docela změnil tvar.

"No, že se nestydíš! Nechápu, jak můžeš být tak neopatrná!"

hněvivě se obořil Levin na ženu.

,Na mou duši za nic nemohu. Už jsme chtěly jít, když začal

zlobit. Musely jsme ho převinout. Zrovna jsme..." omlouvala se Kitty.

Míťovi se nic nestalo, ani trochu nezmokl a klidně spal.

"Chválabohu! Vždyť ani nevím, co mluvím!"

Sebrali mokré plenky. Chůva vzala dítě z kočárku a nesla je.

Levin šel vedle ženy. Vyčítal si, že se na ni zlobil, a provinile jí

tiskl ruku, aby chůva neviděla.

XVIII

Po celý den za nejrůznějších hovorů, kterých se účastnil vlastně

jen vnější stránkou rozumu, Levin nepřestal radostně sledovat, jak mu pře-

kypuje srdce, i když byl zklamán, že očekávaná vnitřní změna v něm nena-

stala.

Po dešti bylo příliš mokro, takže se nedalo jít na procházku,

kromě toho bouřkové mraky zůstávaly na obzoru a sem tam se přehnaly po

okraji oblohy, černaly, a občas zahřmělo. Celá společnost strávila zbytek

dne doma.

Spory už nevyvolávali, ale naopak všichni byli po obědě v nej-

lepším rozmaru.

Katavasov zpočátku bavil dámy svými originálními vtipy, kte-

ré se vždycky tolik líbily při prvním seznámení, ale pak na vyzvání Sergeje

Ivanovice vykládal, jak velice zajímavé postřehy učinil o různosti povah

a dokonce fyziognomie samiček a samečků mouchy domácí a o jejich živo-

tě. Sergej Ivanovič byl takíveselý a při čaji vyložil na bratrovo vyzvání ná-

zor na budoucnost východní otázky, a to tak prostě a hezky, že všecky za-

ujal.

356

Jen Kitty si ho nemohla poslechnout až do konce, protože ji za-

volali, aby šla koupat Míťu.

Za chvíli vzkázala pro Levina, aby přišel za ní do dětského po-

koje.

Levin nechal stát svůj čaj a rovněž s politováním, že byl vyru-

šen ze zajímavého hovoru, ale přitom s obavou, proč ho volají, neboť se to

dělo jen ve vážných případech, odešel do dětského pokoje.

Přestože ho perspektiva, kterou líčil Koznyšov a kterou neslyšel

celou, perspektiva, jak osvobozený čtyřicetimiliónový svět Slovanstva má

zahájit novou epochu v dějinách, velice zaujala jako cosi naprosto nového,

přestože ho trápila zvědavost i obava, proč ho volají - jakmile vyšel ze

salónu a zůstal sám, rázem si vzpomněl na své ranní úvahy. A všecky ty řeči

o významu slovanského živlu ve světových dějinách mu najednou připada-

ly tak malicherné ve srovnání s tím, co se dělo v jeho duši, že v okamžení na

to vše zapomněl a přenesl se do nálady, v jaké byl dnes ráno.

Teď už si nevybavoval celý myšlenkový pochod jako kdysi (nyní

to už nepotřeboval). Ihned se přeladil do citu, který ho vedl, který souvisel

s těmi myšlenkami, a shledal jej ve svém nitru ještě silnějším a určitějším

než dříve. Nyní se mu už nedělo jako dříve, kdy hledal uklidnění a musel si

vybavit celý sled myšlenek, chtěl-li dospět k citu. Teď naopak byl pocit ra-

dosti a uspokojení živější než dřív, a myšlenka zůstávala pozadu za

citem.

Sel přes terasu, díval se na dvě hvězdy, které vycházely na

ztemnělé obloze, a tu si vzpomněl: Ano, při pohledu na oblohu jsem pře-

mýšlel o tom, že klenba, kterou vidím, není nepravda. A přitom jsem cosi

nedomyslil do konce, něco jsem zatajil sám před sebou. Ale tak či onak ne-

může být námitek. Stačí se zamyslit, a všecko se ujasní!

Když už vcházel do dětského pokoje, vzpomněl si, co vlastně

sám sobě zatajil. Bylo to: jestliže je hlavním důkazem existence božstva jeho

zjevem, že existuje dobro, proč je toto zjevení omezeno pouze na křesťan-

skou církev? Jaký vztah má k tomuto zjevení náboženství buddhistů či mo-

hamedánů, rovněž hlásajících a konajících dobro?

Domníval se, že má odpověď na tu otázku, ale než siji vyslovil,

už vstoupil do dětského pokoje.

Kitty stála s vykasanými rukávy u vaničky nad dítětem, které

se vesele šplouchalo, a jakmile zaslechla mužovy kroky, otočila se obličejem

k němu a úsměvem ho volala k sobě. Baculaté dítě plavalo naznak a mrska-

lo nožkama, a Kitty je držela jednou rukou pod hlavou a druhou nad ním

ždímala houbu, stejnoměrně napínajíc svaly.

Jen se podívej, podívej se!" řekla, když k ní muž přistoupil.

"Agafja Michajlovna má pravdu. Už pozná každého."

357

Slo o to, že odedneška už Míťa zjela nepochybně poznával

všecky známé osoby.

Jakmile Levin přistoupil k vaničce, byl mu ihned předveden

pokus, který se plně zdařil. Kuchařka, kterou schválně zavolali, se nakloni-

la k dítěti. Zamračilo se a odmítavě zakroutilo hlavičkou. Naklonila se k ně-

mu Kitty - a tu se rozzářilo v úsměvu, chytilo se ručkama houby a za-

broukalo tak spokojeně, že nejen Kitty a chůvy, ale i Levina se zmocnilo

nečekané nadšení.

Vytáhli vřeštící dítě na jedné ruce z vany, opláchli je vodou,

zabalili do prostěradla, osušili a podali matce.

Jsem ráda, že ho začínáš mít rád," řekla Kitty muži, když

s dítětem u prsu klidně usedla na obvyklé místo. Jsem moc ráda. Však už

mě to začínalo trápit. Říkal jsi, že k němu nic necítíš."

"Ne, copak jsem říkal, že nic necítím? Jenom jsem říkal, že jsem

se zklamal."

Jak to? V něm?"

"Ne, nezklamal jsem se v něm, ale ve svém citu. Očekával jsem

víc. Očekával jsem příjemné překvapení, myslil jsem, že se ve mně rozlije

příjemný nový pocit. A místo toho najednou - ošklivost, útrpnost..."

Pozorně ho poslouchala, když stála nad dítětem a navlékala si

na jemné prsty prsteny, které si předtím stáhla, když koupala Míťu.

"A hlavně že tu bylo mnohem víc strachu a soucitu než radosti.

Ale dnes po tom strachu za bouřky jsem si uvědomil, jak ho mám rád."

Kitty se všecka rozzářila.

"A moc ses polekal?" řekla. Já taky, ale teď na mne jde ještě

větší hrůza, když už je po všem. Půjdu se na ten dub podívat. A ten Kata-

vasov je tak roztomilý! Vůbec to bylo celý den moc hezké. A ty dovedeš být

k Sergejovi Ivanoviči tak příjemný, když chceš... No, jdi za nimi. Je tu

vždycky po koupání horko a plno páry..."

XIX

Když Levin vyšel z dětského pokoje a zůstal sám, rázem se opět

upamatoval na myšlenku, v které zbyla nějaká nejasnost.

Místo aby šel do salónu, z kterého se ozývaly hlasy, zastavil se

na terase, opřel se o zábradlí a díval se na oblohu.

Už se docela setmělo a na jihu, kam se díval, nebyly žádné

mraky. Ty se stahovaly na opačné straně. Občas tam vyšlehl blesk a bylo

358

slyšet vzdálený hrom. Levin naslouchal, jak z líp na zahradě pravidelně

padají kapky, a díval se na známé trojhvězdí i na rozvětvenou Mléčnou drá-

hu, probíhající jeho středem. Při každém zablýsknutí mizela nejen Mléčná

dráha, nýbrž i jasné hvězdy, ale sotvaže blesk zhasl, vše se objevovalo na

původním místě, jako vrženo neznámou jistou rukou.

"Co mě vlastně zaráží?" řekl si Levin a tušil, že rozluštění všech

pochybností, i když je dosud nezná, má už hotové ve své duši.

Ano, jediný, očividný, nepochybný projev božství, toí zákony

dobra, jež byly světu dány zjevením a jež pociťuje i v sobě. Tím, že je uzná-

vá, slučuje se anebo je vlastně chtěj nechtěj sloučen s jinými lidmi v jedno

společenství věřících, které se nazývá církví. Ale co židé, mohamedáni, kon-

fuciovci, buddhisté - co jsou tedy? Levin si opět položil tuto otázku, ne-

boť právě ona se mu zdála nebezpečná. Jsou snad ty stamilióny lidí vskutku

zbaveny nejvyššího blaha, bez něhož život nemá smyslu? Zamyslil se, ale

ihned se v duchu opravil. Nač se vlastně táže? Táže se, jaký vztah mají do

k božství všechna různá náboženská vyznání všeho lidstva. Táže se, jak se

obecně projevuje bůh celému světu se všemi těmi mlhovinami. Co tedy dě-

lá? Jemu osobně, jeho srdci byla nepochybně zjevena pravda rozumem ne-

postižitelná, ale on ji chce stůj co stůj vyjádřit rozumově a slovně.

Což neví, že hvězdy se nepohybují? Pohlédl na zářivou plane-

tu, která už změnila polohu a přiblížila se k horní větvi břízy. Ale dívá-li se

na pohyb hvězd, neumí si představit rotaci Země, a má tudíž pravdu, když

říká, že se hvězdy pohybují.

Mohli by snad astronomové něco pochopit a vypočítat, kdyby

nepřihlíželi ke všem složitým, rozmanitým pohybům Země? Všechny jejich

pozoruhodné závěry o vzdálenostech, váze, pohybech a úchylkách nebe-

ských těles jsou založeny jedině na viditelném pohybu nebeských těles ko-

lem nehybné Země, na pohybu, který teď máme všichni před sebou a který

byl stejný pro milióny lidí po staletí a byl a bude stejný vždy, a vždy může

být prověřen. A stejně, jako by byly plané a vratké závěry astronomů, kdy-

by nebyly založeny na pozorování viditelné oblohy vzhledem k jedinému

poledníku a k jedinému obzoru, stejně tak plané a vratké by byly i jeho, Le-

vinovy závěry, kdyby nebyly založeny na onom chápaní dobra, které vždy

bylo a bude stejné pro všechny a které mu bylo zjeveno křesťanstvím a mů-

že být v jeho duši kdykoli prověřeno. Otázku, jaká jsou jiná vyznání a jaký

mají vztah k božství, nemá právo ani možnost vyřešit.

"Copak, tys ještě tady?" náhle se ozval hlas Kitty, která šla tu-

dy do salónu. "Netrápí tě něco?" řekla a pozorně se mu při svitu hvězd za-

dívala do obličeje.

Ale přece by jeho obličej nebyla rozeznala, kdyby jej opět ne-

byl ozářil blesk, který zaclonil hvězdy. Při světle blesku zahlédla celý jeho

359

obličej, a když viděla, že je klidný a rozradostněly, usmála se na něho.

Ona chápe, myslil si, ví, o čem přemýšlím. Má jí to říci nebo

ne? Ano, řekne jí to. Ale v okamžení, kdy chtěl promluvit, promluvila ona.

"Poslyš, Kosťo! Buď tak hodný," řekla, "jdi se podívat do roho-

vého pokoje, jak to tam Sergejovi Ivanoviči všecko připravili. Pro mne se to

dost dobře nehodí. Jestlipak tam dali nové umyvadlo?"

"Dobře, určitě se tam podívám," řekl Levin, vstal a políbil ji.

Ne, nic jí nebude říkat, rozhodl se, když odešla napřed. Je to je-

ho tajemství, jen pro něho důležité, a nedá se vyjádřit slovy.

Ten nový cit ho nezměnil, neoblažil, neosvítil ho najednou, jak

o tom sníval - stejně jako cit k synovi. Ani žádné překvapení to nebylo.

Ale víra - či snad ani ne víra, těžko říci, co to je, ale ten cit stejně

nepozorovaně vstoupil utrpením do jeho duše a pevně v ní zakotvil.

Bude se pořád ještě zlobit na kočího Ivana, ještě se bude hádat,

bude nevhod vyslovovat své názory, ještě bude hradba mezi svatyní jeho duše

a ostatními, dokonce i jeho ženou, bude jí zrovna tak zazlívat své obavy a

potom litovat, ještě nebude rozumově chápat, proč se modlí, a přece se bude

modlit - ale jeho život, celý jeho život bez zřetele k tomu, co by se s ním

mohlo stát, každý jeho okamžik nejenže už teď není nesmyslný, jako byl dříve,

ale obsahuje nepochybný smysl dobra a je na něm, aby jej do života vložil!

(1873-1877)

ROMÁN ROMÁNŮ

V posledních letech práce na Vojně a míru, která se vzhledem k pů-

vodně nepředpokládanému rozsahu díla protáhla na víc než čtyři roky, zaříkal se

tehdy, v šestém desetiletí 19. století už nesporně nejuznávanější klasik ruského ro-

mánu a novely Lev Nikolajevič Tolstoj (1828-1910), že se již nikdy nepustí do tak

"mnohomluvného nesmyslu", jak se, unaven nadlidským úkolem, podcenivě vyjád-

řil o nejvýznamnější literární epopeji všech věků a zemí. Mezi záměry "lehčích" literárních děl, o které nebyla u Tolstého v závěru žádné velké práce nikdy nouze, se

nejpřitažlivější zdál tehdy v literatuře už zcela běžný příběh "padlé ženy", jehož žánr po Prévostově Manon Lescaut (1735) a Dámě s kaměliemi Dumase mladšího

(1848) obnovila právě dvacet let před vydáním nové prózy Tolstého Flaubertova

Paní Bovaryová (1857).

Také už zárodečná podoba původního záměru Tolstého, jak zůstala

zachována díky svědectví jeho ženy, zaznamenanému v jejím deníku z 24. února

1870 starého ruského kalendáře, se přikláněla k obecnému humanistickému pojetí

jeho předchůdců - "padlá" hrdinka, která se vynořila v jeho představách, nepřipadala mu "provinilá", ale pouze "politováníhodná". Její personálie ji ovšem při-

řazovaly zcela přesně k domácímu ruskému prostředí - vdaná žena z aristokra-

tické společnosti, která si v jejích očích "zadala".

Nový námět měl pro autora ve srovnání s dokončenou Vojnou a mí-

rem řadu předností - - byl současný, tedy zbavený vší tíže historického tématu

a problematiky jeho literárního zpracování, přes společenský ráz, naznačený už

v jeho první formulaci, byl to námět skutečně intimní, vyvázaný z dalekosáhlých

souvislostí, jimiž byly poznamenány životní osudy Bolkonských, Bezuchovových či

Rostovových v přelomném období vývoje národního i individuálního povědomí,

vzhledem k obvyklosti románu nevěry v evropské literární tradici patřil k literárně

snadným, i když v tvorbě Tolstého zatím nevyzkoušeným kompozičním formám.

Do jaké míry se na jeho volbě podílelo i přesvědčení autora o své schopnosti poj-

mout nově a originálně jakékoli literární klišé, nemáme sice zpráv, ale soudobá kri-

tika o tom byla přesvědčena.

Zato se na raném formování námětu rozhodně podílelo několik dalších

významných podnětů. Prvním z nich byla novinová zpráva, kterou o celé dva roky

později, kdy se zárodečné zrno příštího románu zdálo být již beznadějně zasuto ply-

nutím času, přinesl Tulský gubernský zpravodaj: "4. ledna t. r. v 7 hod. večer přistoupila na železniční stanici Jasenki v Krapivenském Újezdu ke kolejím neznámá,

slušně oblečená mladá žena a v okamžiku, kdy projížděl nákladní vlak č. 77, se po-

361

křižovala, vrhla se pod něj a byla jím usmrcena. Případ se dále vyšetřuje." Protože touto neznámou byla družka sousedního statkáře Anna Stěpanovna Birjukovová,

nemusel Tolstoj jistě další podrobnosti očekávat až od výsledků vyšetřování. V kaž-

dém případě tak získal alespoň tragický závěr své příští literární práce, jméno

hrdinky, způsob její dobrovolné smrti i bezprostřední důvod jejího odchodu ze živo-

ta - nespokojenost a rozháranost vyplývající z "nezákonného soužití".

Další dva impulsy, které napomohly oživení polozapomenutého ná-

mětu, měly už literární ráz. Především se Tolstoj na neúspěšných pokusech o napsá-

ní románu Petr I. definitivně přesvědčil, že není historickým romanopiscem v běž-

nem slova smyslu. Přímo archeologické metody rekonstrukce vzdálenější minu-

losti, nemluvě už o pozitivním líčení snah proslulých politiků a vojevůdců vtisknout historickému dění svou osobní pečeť, nehověly jeho uměleckému naturelu. Zároveň

se však zcela náhodou, jak pravil, začetl do Puškinových novelistických próz, v té

době málo známých a ještě méně ceněných. V několika drobných fragmentech za-

čátků neuskutečněných románů z vyšší společnosti, připojovaných jen z textologic-

ké povinnosti k prozaickým svazkům vydání Puškinových Sebraných spisů, nalezl

zároveň vzor "strmého", rychlého zahájení výpravného díla, které realizoval v po-věstném dynamickém líčení rozvratu v rodině Oblonských, vysunutém později na

počátek celého románu. Sama tradice salonního románu a povídky, v případě Puškino-

vých fragmentů ovšem spojená navíc s důležitými motivy rozvodu hrdinky a reakce

aristokratické společnosti na její "skandální" chování, posloužila Tolstému pouze za východisko k dalším patrům románové konstrukce.

Než mohlo dojít k překročení jejího rámce, musela však salónnost za-

ujmout v Anně Kareninové místo, které jí příslušelo jako životnímu stylu nejkultur-

nější vrstvy tehdejší ruské společnosti. Právě tato vrstva byla totiž stále ještě povolá-

na řešit pro svou dobu a v mnohém i pro budoucnost nejdůležitější otázky emocio-

nálního, psychologického i morálního života jednotlivce. Z "dámy polosvěta", po-znamenané původně rysy poněkud vulgární emancipované ženy z dobového romá-

nového pamfletu, se Anna Kareninová musela nejprve proměnit v "dobře" provda-nou, bohatou aristokratku, přitažlivou velkosvětskou krasavici, které se v životě dostalo všeho, čeho si lze přát nejen v hmotném a fyzickém, ale i společenském a pova-

hovém ohledu. Ze musela být uvedena na literární scénu v kulisách žánru, jenž v do-

bě vzniku díla byl považován za balast ukončené literární epochy, nebylo Tolsté-

mu, proslulému demonstrativní archaiěností svého literárního vkusu i společen-

ských sympatií, zdaleka proti mysli.

K překonání přežilé salónnosti i její neméně přežilé kritiky,

známé od romantických autorů, měla klasická evropská realistická literatura několik

spolehlivých postupů. První z nich - přechod k románu silné lásky a vášně -

zdědila rovněž ještě od romantismu. Víc než pouhou lásku na první pohled zname-

ná ten výbuch ničivé, všechny překážky drtící a jakékoli zábrany smetající vášně,

před jejíž silou blednou v novém románu Tolstého hodnoty státu, práva, morálky

i náboženství. V nepochybném rozporu s okrajovým postavením, které milostné

vášni vyhradila předchozí i následující ruská literatura (s čestnou výjimkou Šolo-

chovova Tichého Donu), vybavil Tolstoj milostné vzplanutí své hrdinky nejprve

všemi atributy vnější symbolické čaromoci - od dunění, rachotu a skřípění železné-

ho oře moderního věku přes krev na kolejích až k divokému víru vánice.

Jedině duchovní složka manželského a milostného sblížení dosahuje

v krajní situaci hrozící hrdinčiny smrti alespoň dočasně stejně intenzivních poloh lás-ky ideální. Scéna všelidského odpuštění, která u lože umírající Anny svádí dohro-

362

mady manžela i milence, vyvolává často nedůvěru jako životně málo pravděpodob-

ná. V osudech milostného trojúhelníku není také ničím víc než dočasnou peripetií.

V logice díla má však z hlediska autora nezaměnitelné místo - povyšuje oba muž-

ské hrdiny do okruhu lidí vskutku ušlechtilých, kteří si na rozdíl od kněžny Tverské a Stivy Oblonského dali existenciální situací alespoň vnutit jistou morálně emocionální úroveň.

Sen spisovatele, který dosáhl vrcholu své tvorby, o "ryzím umění" se

v prvé řadě naplnil v oblasti emocí, často nelogických hnutí mysli, niterných prožit-ků a podvědomých myšlenkových procesů, na jejichž základě se v díle ustavila rovi-

na románu psychologického. Nemírná psychologičnost, jíž Tolstoj (spolu s Dostojev-

ským) překonával Balzaka, Stendhala i Turgeněva, byla v jeho předchozích dílech

pro svůj analytický ráz jednou z brzd vzniku a udržení souvislé dějové linie a kostry díla.

Základ proměny, která se odehrála v Anně Kareninové, kde analytická

psychologičnost dosáhla podoby umělecky syntetické, byl objeven v obzvlášť těs-

nem vztahu této prózy Tolstého k básnické tvorbě blízkého přítele a souseda, pova-

žovaného za čelného představitele školy ryzího, "čistého" umění -- Afanasije Feta.

Pod vlivem jeho přírodní a reflexívní lyriky, jejímiž novými ukázkami básník Tol-

stého po dobu práce na románu ve vzájemné korespondenci přímo zahrnoval, na-

byla psychologická složka epického díla také skutečně subjektivního lyrického rázu

a v duchu nejlepších tradic ruské filozofické lyriky pracovala především s emocio-

nálními, metaforickými a symbolickými prostředky. Autor tak dosáhl toho, že pře-

devším titulní salonní hrdinka předstihuje citlivostí, s níž vnímá život, celé své okolí.

- Právě nerozlučné sepětí milostné a psychologické roviny díla dalo ne-

bývalé hlubokou náplň zatím už vyprázdněným literárním i životním formám. Pro-

hloubilo však zároveň individuální ambice ústředních postav díla až na samu mez

filozofického subjektivního idealismu. Román o Anně Kareninové patří tak (po-

dobně jako Idiot Dostojevského) k dílům vrcholného ruského literárního realismu,

která jsou nejtěsněji spjata s romantickou tradicí a v plné míře ji využívají. Nikoli snad v samém pojetí "nedovolené lásky" jako hlavní životní hodnoty a v jejím bezvýhradném schválení - rozhodně však v poetizaci bezprostředního milostného

vztahu a niterného citového bohatství hlavní hrdinky i v dramatizaci jejích rozpo-

ruplných prožitků.

Při hledání objektivnějšího systému měr a vah lidských hodnot

a osudů nabízely se umělci ražení Tolstého i formy rodinného románu. Okolností ne-

příznivou pro tuto složku díla byla nepochybně skutečnost, že právě rodina, jejíž

ideál si Tolstoj "oblíbil" a ve vrcholné fázi svého statkářsko-spisovatelského života i patriarchální životní filozofie hýčkal jako jednu z vytoužených ústředních jistot

lidského bytí, procházela hlubokou krizí. Negativní varianty rodinného principu

představují tak rodiny Oblonských stejně jako Kareninových, ba dokonce i ne-

úspěšné soužití Anny a Vronského. Co je však pro rodinný ideál románu nejznepo-

kojivější - rodina, jako neotřesitelný základ nadhistoricky věčné existence lidstva, zklamává i Levina, jehož manželství mělo v duchu jednoho z původních názvů díla

(Dva sňatky) posloužit jako ideální protiváha ke kritickým obrazům rodinných

vztahů. Rodina nebyla schopna naplnit potřeby jeho seberealizace, novodobý indi-

vidualismus rozkotal nakonec i tuto hlubinu bezpečnosti. Literární postava tak

předjala zkušenost, kterou autor mohl ve svém životě zatím nanejvýš tušit.

Jestliže Tolstoj sám prohlásil rodinný princip za ústřední ideál Anny

Kareninové, dokázal jej skutečně oslavit nanejvýš v postavě Dolly Oblonské, která

363

v ní vystupuje přes všechnu bídu svého života jako velkolepé ztělesnění mateřství

a rodiny spočívající na bezvýhradném sebeobětování ženy. Autorovi šlo při tomto

určení spíše o vymezení životní oblasti intimních vztahů, na kterou se dílo soustře-

ďuje, a v závislosti na tom i o určení jeho žánru - proti "národní" epopeji ve Vojně a míru stavěl tentokrát opravdový současný román, i když nikoli už tak jednoduchý

jako v počáteční fázi práce.

Jako další stupeň se v souvislosti s novými oblastmi, jež do románu

vnesly postavy Lcvinova okruhu a které rozhodně už nebylo možno zahrnout do ro-

mánu rodinného, nabízel román společensko-psychologický. Ruský model tohoto ro-

mánového typu, vypracovaný v tvorbě jiných jeho současníků, Turgeněva a Gon-

čarova, přesahovala Anna Kareninová stejně jako ostatní díla Tolstého detailnější

propracovaností a mnohostí problematiky.

Přes rozmanitost a různorodost, s níž se v díle odrážejí dobové spole-

čensko-psychologické snahy, zůstávají však pro autora konec konců součástí "ne-

pravé", falešné skutečnosti. Vyvolávají však v život novou složku

románové struktury-román programový, soustředěný opět kolem Levina. Jeho

myslitelská činnost je přitom vylíčena ve značně širokém rozpětí - od desítek velmi

konkrétních problémů vesnického života a zemědělské činnosti až k utopickému

plánu přestavby celé společnosti v duchu prvních zárodků tolstojovské doktríny

mravního sebezdokonalování jedinců a postupného hromadění individuálních pro-

měn. Jak značnou specifickou váhu měla tato linie díla pro současníky dokazuje už

to, že Dostojevskij, jehož ženské charaktery měly k ústřední hrdince nového románu

tak blízko, přenesl těžiště své recenze Anny Kareninové právě na Levina a celý uzel

společenských a náboženských témat, motivů a postojů. K až neočekávanému ožive-

ní důrazu, který se u Tolstého klade na lidskou, subjektivní stránku dějin,

došlo ostatně v nejrůznějších odnožích moderní filozofie dějin.

Výsledkem původně nepředpokládaného zbytnění druhé linie dvojro-

mánu byly i nové impulsy pro moralistickou rovinu díla. O moralistiekčm přístupu

k hlavní hrdince a celé její problematice svědčí už jeho moto. Biblický výrok kruté-

ho starozákonního boha, boha pomsty a odplaty, zůstal zachován i v definitivním

textu, kde se mnohé změnilo nejen ve vnějším vzhledu hrdinky, ale i v jejích niter-

ných hodnotách, ba dokonce i v autorově vztahu k ní. Nezbývá než vidět v něm klíč

k rovině díla, zamýšlené a do značné míry také zachované jako nosná kostra celého

wprávění. Je to hledisko, které ve vztahu k soudobému světu zvolil o deset let dříve ve Zločinu a trestu Dostojevskij. U dalšího autora, který se na první velký román

svého slavného současníka ozval až po jeho smrti, nejde ovšem o kriminální zločin,

ale o viny mnohem subtilnější, byť ještě méně odčinitelné.

Ačkoli jeden z uvedených předchůdců Tolstého v románu o provinilé

ženě (Dumas mladší) uveřejnil tou dobou "moralistický" traktát, v němž obhajoval právo uraženého manžela beztrestně zabít ženu, která porušila závazky manželské

věrnosti, nezůstalo hlavním zločinem Anny Kareninové cizoložství. Odnětí celoži-

votního štěstí a spokojenosti, plnosti a krásy života je v jejím případě trestem za to, že v situaci, kdy si nový mstivý, závistivý a zavilý bůh, soudobá společnost, za ná-

stroj své pomsty zvolila nucenou volbu mezi zachováním dítěte a láskou k muži, se

zpronevěřila elementárním povinnostem matky. Trest, který se svou absolutností

rovná trestu smrti, vyvolává často, zvláště u novějších a mladších generací čtenářů, údiv, nepochopení a rozhořčení. Proč to, co v mnohem banálnější a přízemnější

podobě prochází ve společnosti velkého světa téměř každému muži a ženě, právě

Annu a Vronského odsuzuje ke zkáze? Jde tedy snad všehovšudy o trest za nedosta-

364

tck licoměrnosti? Lépe by spíše bylo upozornit na obvyklou rigoróznost a absolut-

nost soudu morálního, který se ovšem zároveň vztahuje pouze na morální lidi, podří-

zené mu hlasem svědomí, jejž v sobě nemohou umlčet právě tak, jako jiní probudit.

V této náročnosti se také, byť v jiné podobě a na jiné úrovni, k soudu společnosti

připojuje autor, ačkoli hrdinčinč okolí právo na něj odpírá.

Morální problematika osobního, intimního komplexu románu

napovídá také další, už poslední paralelu s Puškinem. Vyvolává v mysli romantic-

kým současníkům i pozdějším ,reálným" stoupencům ženské emancipace nepocho-

pitelné rozhodnutí hrdinky jeho Evžena Oněgina. Odmítla totiž muže, jehož dosud

milovala, ve jménu mravního závazku k manželovi, za něhož byla provdána, stej-

ným způsobem jako Anna. Oba, autor i kněžna Taťána, dobře tušili, že by ji pak

vůbec nečekala idyla, pochvala rodiny a společnosti, ale ani pocit uspokojení a štěstí ze společného života s ideálem mladistvých snů. Nešlo jen o zlověstně varovné před-zvěsti znicotnění, chladu a sobectví v jeho charakteru - mnoho ze své ideálnosti

by ztratila i jeho partnerka. Tolstoj tak napsal v Anně Kareninovč pokračování ži-

votních osudů Taťány Larínové, která by byla schopna jít za hlasem bezprostřední-

ho citu a odhodlala se ve vysloveně romantickém gestu mu obětovat všechny ostatní

hodnoty tohoto světa.

V Levinově románu, kde chybí i jen náznak provinění, jež by bylo

možno soudit podle jakéhokoli kodexu (ať právního či morálního), nabývá vina člo-

věka ještě obecnější podoby. Stává se vinou příslušníka privilegované vrstvy před

těmi, kdo jsou nespravedlivě pomíjeni nejvýznamnějšími hodnotami civilizační-

mi - - blahobytem, vzděláním i jinými životními šancemi, vinou zjemnělého jedin-

ce, který přitom zatím díky příznivým okolnostem životním a povahovým uniká

krajnostem rozbujelého individualismu, vinou individuality, jejímž jediným provi-

nčním je sobectví, byť navenek tak málo patrné.

Široké a zároveň absolutní chápání viny každého člověka se navíc stalo základem pro

poslední, završující složku díla - pro rovinu velkolepé a zároveň hrůzyplné tragédie. V

posledních peripetiích románu dříve nadosobní a nadlidsky

všemohoucí a vševědoucí vyprávěč, pronikající pátravým zrakem do nejtajnějších

záhybů duší svých postav a navozující hrozivou atmosféru blížícího se soudu nad

nimi, je doprovází až na vrchol jejich kalvárie. Jeho očima i ušima, hmatem i citem, se přitom stávají jejich smysly, jeho vědomím - jejich vědomí. Bloudící a tápající

hrdinka se v posledním lidsky i morálně opět problematickém, ne-li rovnou pochyb-

nem činu svého života pozvedá při vší své lidské bídě a ztrápenosti k tušení neodolatelných sil určujících běh světa, ať už se souhlasem člověka či bez něho. Svým hlu-

binným srozuměním s hrdinkou dává tak vyprávěč už definitivně i absolutně (a ne

pouze dočasně a omezeně) za pravdu jiným, nadmoralistickým, a tedy uměleckým

hlediskům osudovosti, i živelným sympatiím čtenářů k postavě.

Proti proslulým vzorům světové tragédie v dramatu, próze i verších, ať

už antickým či renesančním, přibývá tu nepochybně v míře zatím největší indivi-

duální cítění a chápání člověka nejen jako tvora biologického, společenského a mo-

rálního, ale i psychologického a duchovního, dobírajícího se ve svém neobyčejně

bohatém a složitém povědomí mezí své existence. Nad všemi ostatními dříve zmíně-

nými vrstvami díla nabývá tak vrchu složka umělecká. Román přece nebyl ve všech

obdobích svého vývoje, ani ve všech svých formách zároveň a nevyhnutelně také

Žánrem uměleckým. Teprve ve své klasické fázi se už nemohl bez uměleckosti v nej-

vyšším smyslu toho slova obejít.

Tolstoj, právem uražený odmítnutím editora časopiseckého vydání

365

otisknout poslední část textu jako neorganický, deklarativní přívěsek k uměleckému

románu, který skončil smrtí hlavní hrdinky, poukazoval na neviditelné spoje díla

a na uměleckou nepostradatelnost jakékoli složky jeho záměru. Teprve v "epilogu"

osmé části díla dostihuje ruka osudu i ostatní aktéry milostného a rodinného romá-

nu - Karenina a především Vronského. Teprve v něm přehlíží autor spoušť, kte-

rou v nich zanechala vichřice vášně a hněvu, podřizuje nakonec i je moci vševládné

tragédie a v jejím duchu nastoluje "poetickou nespravedlnost" i nad jejich životy.

Bez zázraku umění nebylo také možné vskutku románově, v proudu všedního živo-

ta vyvrcholit, spojit a prolnout nejen všechny děje, ale i aspekty skuteč-

nosti, které se v díle uplatnily, všechny ty romány, které se v jeho rámci, často izolo-vaně a rozporně, ale nakonec zcela smysluplně rozvinuly. Bez něho nebylo možné

utnout jejich nejostřejší hroty a alespoň dočasně ustavit závěrečnou

rovnováhu, nezbytnou k tomu, aby se mohlo žít dál.

Věren principům svého umění, vědomým i nevědomým, nenapsal Tol-

stoj ani ve svém druhém velkém románu populární románek (i když historie mi-

lostného pětiúhelníku Karenin - Anna - Vronskij - Kitty - Leviti poslou-

žila nepochybně jako jeho nosná kostra). Rada románových vrstev vytvářejících

stupňovitou pyramidu jeho struktury však neobyčejně rozšířila spektrum díla. Dokáže

se zavděčit rozmanitým čtenářským potřebám, navíc však umožňuje každému, aby v

průběhu četby stoupal za hrdiny do oblastí, kam se v jiných dílech nedostane. Také v tom je Anna Kareninová dílem osobitě klasickým - dokonce už nejen z hlediska F. X.

Šaldou kdysi vymezeného rozdílu mezi "milováním západním a východním".

Ladislav Zadražil

Lev Nikolajevič Tolstoj

Anna Kareninová II.

Z ruského originálu Anna Karenina,

Sobranije sočiněnij, díl 9., vydaného

nakladatelstvím GICHL, Moskva 1952,

přeložila Taťjana Hašková.

Ilustroval Rastislav Michal. Přebal a vazbu s použitím kreseb Rastislava

Michala navrhl a upravil Jan Lindner.

V roce 1989 vydalo Lidové nakladatelství,

vydavatelství a nakladatelství ÚV SCSP,

Václavské nám. 36, Praha 1,

jako svou 918/11. publikaci,

ve spolupráci s nakladatelstvím Raduga, Moskva.

Výtvarný redaktor Milan Erazim.

Odpovědná redaktorka Zuzana Huláková.

Technická redaktorka Alena Bláhová.

Tištěno v SSSR.

AA 26,82 (text 24,58, il. 2,24),VA 28,16.

Náklad 25 000 výtisků. 368 stran. 13-32

22. vydání (v LN 3.)

26-031-89.

Cena obou svazků brož. 64 Kčs,

cena obou svazků váz. 77 Kčs.

ISBN 80-7022-007-4