SVETOVÁ KNIŽNICA SME 1

SVETOVÁ KNIŽNICA SME

1

XIX.

storočie

SVETOVÁ KNIŽNICA SME

1

LEV NIKOLAJEVIČ TOLSTOJ

ANNA KARENINOVÁ I.

Vychádza v edícii Svetová knižnica SME

Z ruského originálu L. N. Tolstoj: Sobranije sočinenij, t. 9, Anna Karenina I.,

Goslitizdat, Moskva 1959

Preložila: Naďa Szabová

Jazykový redaktor: Rudolf Hladík

Zodpovedný redaktor: Peter Župa

Grafická úprava: Igor Kovár

Vytlačené v Taliansku: Grafíca Veneta S. P. A.

© Petit Press, a. s.

ISBN: 80-85585-66-9

ISBN súborného vydania: 80-85585-65-0

Kniha sa distribuuje s denníkom SME

Vydavateľ: Petit Press, a. s., Nám. SNP 30, 811 01 Bratislava

Rok vydania: 2005

LEV NIKOLAJEVIČ

TOLSTOJ

ANNA KARENINOVÁ

I.

Preložila Naďa Szabová

SVETOVÁ KNIŽNICA SME

1. zväzok

PRVÁ ČASŤ

Mne patrí pomsta i odplata.

Piata kniha Mojžišova, kap. 32, verš. 35

1

šetky šťastné rodiny sú si podobné, každá nešťastná rodina je

V nešťastná svojím spôsobom.

U Oblonskovcov bolo všetko hore nohami. Daria Alexandrovna

prišla na to, že muž mal pomer s ich bývalou francúzskou

vychovávateľkou, a vyhlásila, že s ním nemôže žiť pod jednou

strechou. Takto to išlo už tretí deň a pomery ťažko doliehali na

manželov, na všetkých členov rodiny aj na služobníctvo. Rodina i

služobníctvo mali pocit, že ich spolunažívanie nemá zmysel a že v

hocktorom prícestnom hostinci, kde ľudí zvedie dokopy náhoda, sú

ľudia väčšmi spätí, ako boli oni, rodina a služobníctvo v dome

Oblonskovcov. Pani nevychádzala zo svojich izieb, pán už nebol tri dni

doma. Deti behali po dome ako stratené, anglická vychovávateľka sa

pochytila s gazdinou a napísala priateľke list s prosbou, aby jej našla

iné miesto; pomocná kuchárka a kočiš požiadali, aby ich vyplatili.

Na tretí deň po hádke sa knieža Stepan Arkaďjič Oblonskij – Stiva,

ako ho volali v spoločnosti – v zvyčajnú hodinu, čo znamená o ôsmej

ráno, nezobudil v ženinej spálni, ale vo svojej pracovni na safiánovom

diváne. Prevalil svoje tučné pestované telo na perách divána, akoby sa

mienil nanovo pohrúžiť do spánku, zboku mocne oblapil hlavnicu a

pritisol sa k nej lícom; no vtom sa prudko nadvihol, sadol si a otvoril

oči.

„Ozaj, ako to len bolo?“ spomínal, čo sa mu snívalo. „Ozaj, ako to

bolo? Áno! Alabin dával obed v Darmstadte; nie, nie v Darmstadte,

skôr to malo čosi s Amerikou. No áno, tento Darmstadt bol v Amerike.

Áno, Alabin podával obed na sklenených stoloch, hej, a stoly spievali:

Il mio tesoro1, totiž ani nie Il mio tesoro, ale čosi ešte krajšie, a boli tam

aj také malé karafky, čo boli vlastne – ženy,“ spomínal si.

Stepanovi Arkaďjičovi sa veselo zablysli oči, s úsmevom sa nanovo

zamyslel. „Áno, bolo to pekné, veľmi pekné. A ešte tam bolo kadečo

1 Poklad môj (tal.)

6

úžasné, no keď sa človek zobudí, slovami to ťažko vyjadrí, ba nevie si

to už ani predstaviť.“ A keď si všimol pásik svetla, ako sa prediera

popri jednej zo súkenných stór, bodro zhodil nohy z divána, nahmatal

nimi zlatistým safiánom obrúbené papuče (ženin dar na lanské

narodeniny) a podľa starého deväťročného zvyku ešte posediačky

vystrel ruku k miestu, kde mu v spálni visieva župan. A tu si zrazu

spomenul, prečo a začo nespí v ženinej spálni, ale v pracovni; úsmev

mu zmizol z tváre, zmraštil čelo. – Achach… – zamrmlal, spomenúc si

na všetko, čo sa zbehlo. A zase sa pred ním vynorili všetky podrobnosti

hádky so ženou, jeho beznádejná situácia, a čo bolo najzúfalejšie, jeho

vlastná vina.

„Nie! Neodpustí mi a ani odpustiť nemôže. A najhroznejšie je, že

všetkému som na vine ja – na vine som, ale nie som vinný. A v tom je

celé nešťastie,“ rozmýšľal. – Achach! – opakoval zúfalo, keď sa mu

vybavovali najtrápnejšie momenty hádky.

Najstrašnejšia bola prvá chvíľa, keď sa spokojný a veselý vrátil z

divadla s ozrutnou hruškou pre ženu a nenašiel ju v salóne: na svoj údiv

ju nenašiel ani v pracovni, až napokon ju zazrel v spálni s tým

nešťastným, kompromitujúcim lístkom v ruke.

Tá večne utrápená, starostlivá a obmedzená Dolly – za takú ju

pokladal – sedela nepohnute s lístkom v ruke a s výrazom hrôzy,

zúfalstva a hnevu pozerala na neho.

– Čo je to? Toto tu? – spytovala sa, ukazujúc na lístok. A pri tejto

spomienke, ako to často býva, netrápila Stepana Arkaďjiča udalosť

sama, ako skôr jeho reakcia na ženine slová.

Stalo sa s ním v tej chvíli to, čo sa stáva s ľuďmi, keď ich nečakane

usvedčia z niečoho mimoriadne zahanbujúceho. Nebol schopný zladiť

si výraz tváre s danou situáciou, v akej sa pred ženou ocitol po odhalení

viny. Namiesto toho, aby sa urazil, vykrúcal sa, ospravedlňoval, prosil

o odpustenie, ba tváril sa ľahostajne – a všetko toto by bolo bývalo

lepšie ako to, čo spravil on! – jeho tvár sa celkom mimovoľne („reflexy

mozgu,“ pomyslel si Stepan Arkaďjič, ktorý obľuboval fyziológiu), ale

celkom mimovoľne rozžiarila zvyčajným láskavým, a preto hlúpym

úsmevom.

Ten hlúpy úsmev si nemohol odpustiť. Keď ten úsmev zazrela

Dolly, myklo ju ako od fyzickej bolesti, vychrlila vodopád krutých slov

s výbušnosťou jej vlastnou a vybehla z izby. Odvtedy nechcela muža

vidieť. „Všetkému je na vine ten hlúpy úsmev,“ rozmýšľal Stepan

Arkaďjič.

7

– No čo si teraz počnem? Čo si počnem? – vravel si zúfalo, a

nenachádzal odpoveď.

2

Stepan Arkaďjič bol voči sebe úprimný. Nemohol sa klamať a

navrávať si, že sa zo svojho činu kajá. Nemohol sa teraz kajať, že on,

tridsaťštyriročný pekný muž, schopný hockedy vzplanúť láskou, nie je

zaľúbený do vlastnej ženy, matky piatich žijúcich a dvoch mŕtvych

detí, len o rok mladšej od neho. Kajal sa len z toho, že to nevedel pred

ženou lepšie utajiť. No pociťoval všetku ťarchu svojho položenia a bolo

mu ľúto ženy, detí i seba. Možno by aj bol vedel svoje hriechy pred

ženou lepšie utajiť, keby bol tušil, že tá správa na ňu tak zaúčinkuje.

Nad týmto problémom sa nikdy hlbšie nezamýšľal, marilo sa mu však,

že žena už dávno šípi jeho neveru, ibaže prižmuruje nad tým oči. Ba

myslel si, že tá vyčerpaná, zostarnutá, už nie pekná a vyslovene

nepríťažlivá žena, len a len dobrá matka, mala by byť – so svojím

zmyslom pre spravodlivosť – zhovievavá. Ukázal sa pravý opak.

– Ach, je to hrozné! Strašné, ajáj! – opakoval Stepan Arkaďjič znova

a znova a za ten svet nemohol nič vymyslieť. „A aké bolo všetko pekné

dovtedy, ako sme si pekne nažívali! Bola spokojná, deti ju

obšťastňovali, v ničom som jej neprekážal, v deťoch a v domácnosti sa

mohla naplno vyžívať. Pravda, nie je pekné, že ona bola

vychovávateľkou v našom dome. Veru nepekné! Je dosť vulgárne,

nechutné kurizovať vychovávateľke. No aká to bola vychovávateľka!

(Živo si predstavil čierne figliarske oči m-lle Rolandovej a jej úsmev.)

Napokon, kým bola v našom dome, nedovolil som si nič. A najhoršie

je, že už… Všetko akoby naschvál! Ajaj! Ale čo, čo mám robiť?“

Odpovede nebolo okrem tej všeobecnej, ktorú dáva život na všetky

veľmi zložité a neriešiteľné otázky. Odpoveď znela: treba žiť pre tento

deň, to jest nájsť v niečom zabudnutie. Nájsť zabudnutie vo sne už

nemohol, aspoň do noci nie, nemohol sa už vrátiť k onej hudbe, ktorú

vyludzovali karafky-ženy; čiže musí nájsť zabudnutie vo sne života.

„Neskôr sa uvidí,“ povedal si Stepan Arkaďjič, vstal, obliekol si sivý

župan s modrou hodvábnou podšívkou, previazal strapce do uzla,

nabral dostatok vzduchu do mohutného hrudného koša a nohy, čo tak

ľahko nosili jeho tučné telo, zamierili bodrým krokom, ako zvyčajne

špicami od seba, k obloku, tam vytiahol stóru a zazvonil. Na zvuk

zvonca ihneď vošiel jeho starý priateľ, komorník Matvej so šatami,

8

čižmami a telegramom. Matvejovi v pätách vošiel aj holič s holiacimi

potrebami.

– Z úradu už poslali spisy? – spýtal sa Stepan Arkaďjič, ako sa

usádzal pred zrkadlo.

– Sú na stole, – odpovedal Matvej, pozrel spýtavo, s účasťou na

pána, chvíľu počkal a dodal s prešibaným úsmevom: – Boli tu od pána

fiakristu.

Stepan Arkaďjič neodpovedal, len sa pozrel v zrkadle na Matveja; z

ich pohľadov, ktoré sa prekrížili, bolo vidieť, ako dobre si rozumejú.

Pohľad Stepana Arkaďjiča akoby sa spytoval: „A načo mi to hovoríš?

Vari nevieš?“

Matvej vložil ruky do vreciek kabátika, vysunul nohu a mlčky,

dobrácky, trošička sa usmievajúc, pozrel na svojho pána.

– Kázal som im prísť na budúcu nedeľu a dovtedy nech vás ani seba

zbytočne neobťažujú, – povedal zrejme vopred prichystanú vetu.

Stepan Arkaďjič pochopil, že Matvej si chcel požartovať a trocha sa

blysnúť. Otvoril telegram, prečítal ho, domýšľajúc si ako vždy

skomolené slová, a tvár sa mu rozžiarila.

– Matvej, zajtra príde moja sestra Anna Arkadievna, – zvolal a

zadržal na chvíľu holičovu lesklú, kyprú ruku, ktorá vyčisťovala ružovú

cestičku medzi dlhými kučeravými bokombradami.

– Chvalabohu, – poznamenal Matvej; touto odpoveďou dal najavo,

že chápe význam správy takisto ako jeho pán, to znamená, že Anna

Arkadievna, milovaná sestra Stepana Arkaďjiča, môže prispieť k

udobreniu manželov.

– Prídu sama, či s pánom manželom? – spýtal sa Matvej.

Stepan Arkaďjič nemohol hovoriť, lebo holič mal v práci hornú

peru, a zdvihol jeden prst. Matvej kývol do zrkadla hlavou.

– Teda sama. Hore všetko prichystať?

– Oznám to Darii Alexandrovne, nech rozhodne ona.

– Darii Alexandrovne? – akoby váhavo zopakoval Matvej.

– Áno, oznám jej to. A zober aj telegram, potom mi povieš, čo bolo.

„Skúša,“ pochopil Matvej, no povedal len: – Áno, prosím.

Stepan Arkaďjič bol už umytý a učesaný a chystal sa obliekať, keď

sa Matvej, pomaly stúpajúc vŕzgajúcimi čižmami, s telegramom v ruke

vrátil do izby. Holič bol už preč.

– Daria Alexandrovna mi kázali povedať, že odchádza. Nech si

robia, ako sa im, totižto vám, páči, – zasmial sa len očami, potom

vsunul ruky do vreciek, naklonil hlavu a zahľadel sa na pána.

9

Stepan Arkaďjič mlčal. Potom sa mu na peknej tvári zjavil dobrotivý

a trocha žalostný úsmev.

– No? Matvej? – pokrútil hlavou.

– To nič, milostivý pane, to sa časom utrasie, – povedal Matvej.

– Utrasie?

– Veru áno, prosím.

– Myslíš? Kto je to tam? – spýtal sa Stepan Arkaďjič, keď za

dverami zašuchotali ženské šaty.

– Ja som to, prosím, – ozval sa pevný, príjemný ženský hlas a vo

dverách sa zjavila prísna rapavá tvár Matriony Filimonovny, pestúnky.

– Tak čo je, Matrioša? – spýtal sa Stepan Arkaďjič a šiel jej naproti

k dverám.

Hoci sa Stepan Arkaďjič voči žene veľmi previnil a aj to sám cítil,

skoro všetci v dome, ešte aj pestúnka, najväčšia dôverníčka Darie

Alexandrovny, boli na jeho strane.

– Tak čo? – spýtal sa skleslo.

– Choďte ta, milostivý pane, ešte raz priznajte svoju vinu. Hádam sa

pánboh zmiluje. Veľmi trpia, aj hľadieť je ťažko, a aj v dome je všetko

hore nohami. Deti treba poľutovať, milostivý pane. Priznajte vinu,

milostivý pane. Čo sa dá robiť! Každý špás…

– Veď ma nevpustí…

– Vy si spravte svoje. Boh je dobrotivý, pomodlite sa k nemu,

milostivý pane, len sa pomodlite.

– No dobre, choď, – Stepan Arkaďjič zrazu očervenel. – No poďme

s tým obliekaním, – obrátil sa k Matvejovi a rázne zhodil zo seba

župan.

Matvej už mal košeľu prichystanú, držal ju zhrnutú do chomúta a

sfúknuc z nej neviditeľnú smietku, s očividným pôžitkom obliekol do

nej pánovo pestované telo.

3

Keď sa Stepan Arkaďjič obliekol, frkol na seba voňavku, prihladil si

rukávy košele, navyknutým pohybom si povkladal do vreciek cigarety,

náprsnú tašku, zápalky, hodinky s dvojitou retiazkou a príveskami,

našuchoril si vreckovku a taký čistý, voňavý, zdravý a fyzicky bodrý,

napriek svojmu nešťastiu, vyšiel, zľahka sa pohojdajúc raz na jednej,

raz na druhej nohe, do jedálne, kde ho čakala káva a pri káve listy a

spisy z úradu.

10

Prečítal si listy. Jeden bol veľmi nepríjemný – od kupca, čo kupoval

tú horu zo ženinho majetku. Horu museli nevyhnutne predať; ale teraz,

pokým sa so ženou neudobrí, nemohlo byť o tom ani reči. No

najnepríjemnejšie bolo, že týmto sa do nadchádzajúceho udobrovania

so ženou primiešavali peňažné záujmy. A myšlienka, že by ho mohli

viesť takéto záujmy, že sa kvôli predaju hory bude usilovať udobriť so

ženou – tá myšlienka ho urážala.

Po listoch si Stepan Arkaďjič pritiahol spisy z úradu, dva rýchlo

prebehol očami, veľkou ceruzou spravil niekoľko poznámok, odtisol

papiere a pribral sa ku káve; pri káve si rozložil ešte vlhké raňajšie

noviny a pustil sa do čítania.

Stepanovi Arkaďjičovi chodili liberálne noviny, nie krajne liberálne,

ale toho smeru, akého sa pridŕžala väčšina. A hoci ho veda, umenie ani

politika vlastne nezaujímali, zaryto sa pridŕžal takých názorov na

spomenuté veci, akých sa pridŕžala väčšina a jeho noviny, a menil ich

len vtedy, keď ich menila väčšina, či lepšie povedané nemenil ich, ale

samy sa v ňom nebadane menili.

Stepan Arkaďjič si nevyberal ani smery, ani názory, ale smery a

názory prichodili k nemu samy, práve tak, ako si nevyberal fazónu

klobúka alebo žaketu, ale prijímal tie, čo sa nosili. A mať názory bolo

pre neho, čo žil v istých spoločenských kruhoch a cítil potrebu určitej

mozgovej činnosti, rozvíjajúcej sa zvyčajne v rokoch zrelosti, také

nevyhnutné, ako nosiť klobúk. Ak aj mal dôvod, prečo uprednostňoval

liberálny smer pred konzervatívnym, ktorý tiež vyznávali mnohí z jeho

kruhov, nerobil to preto, že by pokladal liberálny smer za rozumnejší,

ale preto, že lepšie vyhovoval jeho životnému štýlu. Liberálna strana

hovorila, že v Rusku je všetko zlé, a naozaj, Stepan Arkaďjič mal dlžôb

kopu a peniaze mu raz nestačili. Liberálna strana hovorila, že

manželstvo je prežitá inštitúcia a treba ho zreorganizovať, a naozaj,

rodinný život poskytoval Stepanovi Arkaďjičovi málo potešenia a nútil

ho luhať a pretvarovať sa, čo sa tak priečilo jeho povahe. Liberálna

strana hovorila, lepšie povedané, bola tej mienky, že náboženstvo je len

uzdou pre barbarskú vrstvu obyvateľstva, a naozaj, Stepan Arkaďjič pre

bolesť v nohách nevydržal ani na krátkej bohoslužbe a nešlo mu do

hlavy, načo sú všetky hrôzu naháňajúce i vzletné slová o onom svete,

keď by sa aj na tomto mohlo celkom veselo žiť. V tejto súvislosti

Stepanovi Arkaďjičovi, ktorý si rád zažartoval, dobre padlo priviesť

občas bohabojného človeka do rozpakov rým, že ak sa už pýšiť rodom,

netreba zastať pri Rurikovi a zriecť sa zakladateľa rodu – opice.

Liberálny smer sa teda stal pre Stepana Arkaďjiča návykom a mal rád

11

svoje noviny ako cigaru po obede pre ľahké omámenie, čo v ňom vždy

zanechali. Prečítal si úvodník, kde sa rozoberalo, že v dnešných časoch

sa celkom zbytočne vykrikuje o tom, že radikalizmus hrozí pohltiť

všetky konzervatívne živly a že vláda je povinná urobiť kroky na

zahrdúsenie revolučnej hydry; naopak, „podľa našej mienky

nebezpečenstvo netkvie v imaginárnej revolučnej hydre, ale v

tvrdošijnom lipnutí na tradícii brzdiacej pokrok“ atď. Prečítal si aj ďalší

článok, o financiách, kde bola zmienka o Benthamovi a Millovi a

hádzali sa frčky ministerstvu. Vďaka svojej chápavosti uhádol zmysel

každej frčky: kto a do koho ju hodil a s akým cieľom, a to mu ako vždy

poskytovalo istý pôžitok. No dnes mu tento pôžitok kazila spomienka

na rady Matriony Filimonovny a na to, že doma všetko akosi škrípe.

Prečítal si aj o tom, že gróf Beust údajne odcestoval do Wiesbadenu, aj

o tom, že sivé vlasy už nie sú problémom, aj o predaji ľahkého koča, aj

to, že mladé dievča núka svoje služby, ale tieto správy v ňom

nevyvolávali tú tichú, posmešnú radosť ako donedávna.

Keď skončil s novinami, druhou šálkou kávy a bielym chlebom s

maslom, vstal, striasol chlebové omrvinky z vesty, vypäl mohutnú hruď

a radostne sa usmial, pravda, nie preto, že by bol mal dajaký dobrý

pocit – radostný úsmev vyvolávalo dobré trávenie.

Radostný úsmev mu však všetko pripomenul, zamyslel sa.

Dva detské hlasy (Stepan Arkaďjič spoznal hlasy Grišu,

najmladšieho syna, a Tane, najstaršej dcéry) sa ozvali za dvermi. Deti

čosi viezli a práve to pustili.

– Vravela som ti, že na streche cestujúci nemôžu sedieť, teraz si to

pozbieraj! – kričalo dievčatko po anglicky.

„Všetko je hore nohami,“ pomyslel si Stepan Arkaďjič, „deti behajú

bez dozoru.“ Šiel ku dverám a zavolal na ne. Odhodili škatuľu, čo

predstavovala vlak, a vošli k otcovi.

Dcéra, otcov miláčik, vbehla smelo, objala ho a so smiechom sa mu

zavesila na krk a ako vždy sa zaradovala vôni parfumu, čo zavanula z

jeho bokombrád. Konečne ho bozkala na tvár žiariacu nehou a červenú

od predklonu, pustila ho a chcela bežať nazad; ale otec ju zadržal:

– Čo robí mama? – spýtal sa a pohladil dcéru vzadu po hladkom

nežnom hrdielku. – Servus, – usmial sa na chlapca, čo sa mu pozdravil.

Uvedomoval si, že syna má menej rád, ale vždy sa usiloval byť

spravodlivý; no chlapec to cítil a neopätoval otcov chladný úsmev.

– Mama? Už je hore, – odpovedalo dievčatko.

Stepan Arkaďjič vzdychol. „Teda zasa nespala celú noc,“ pomyslel

si.

12

– A čo, má dobrú náladu?

Dievčatko vedelo, že sa otec s mamou pohádali, že mama nemôže

mať dobrú náladu a to otec musí vedieť a že sa pretvaruje, keď sa

spytuje len tak medzi rečou. A začervenalo sa namiesto otca. Hneď

pochopil a tiež sa začervenal.

– Neviem, – odpovedala. – Nekázala nám učiť sa, máme ísť s miss

Hoolovou k starej mame.

– Tak len choď, Taňuška moja. Ach, hej, počkaj ešte, – dodal, lebo

ju predsa len nerád púšťal, a pohladil jej nežnú ručičku.

Vzal z kozuba bonboniérku, kam ju dal ešte včera, a podal jej dva

cukríky, čokoládový a s ovocnou plnkou, tie mala najradšej.

– Grišovi? – spýtalo sa dievčatko a ukázalo na čokoládový cukrík.

– Áno, áno. – Ešte raz ju pohladil po pliecku, bozkal jej korienky

vlasov a hrdlo a pustil ju.

– Koč je prichystaný, – hlásil Matvej. – No ešte tu čaká prosebníčka.

– Už dlho? – spýtal sa Stepan Arkaďjič.

– Takú polhodinku.

– Koľko ráz som ti vravel, že také čosi treba hlásiť hneď.

– Aspoň tú kávu si musíte vypiť v pokoji, – odpovedal Matvej tým

priateľsky drsným tónom, na aký sa nedalo hnevať.

– No, rýchlo, že prosím, – zmraštil sa Oblonskij namrzene.

Prosebníčka Kalininová, manželka štábneho kapitána, chcela čosi

celkom nemožné a nezmyselné; no Stepan Arkaďjič, ako už mal vo

zvyku, ju pekne usadil, pozorne, bez prerušovania vypočul a dal jej

podrobnú radu, na koho a kde sa má obrátiť, ba napísal v ráznom,

uhladenom štýle svojím veľkým, uvoľneným, pekným a čitateľným

písmom lístok osobe, ktorá jej mohla pomôcť. Keď Stepan Arkaďjič

prepustil manželku štábneho kapitána, vzal si klobúk a chvíľu postál,

rozmýšľajúc, či na niečo nezabudol. Vysvitlo, že nezabudol na nič, len

na to, na čo zabudnúť chcel – na ženu.

„Ach hej!“ Zvesil hlavu a na peknej tvári sa mu zjavil clivý výraz.

„Mám ísť, či nie?“ hovoril si. A vnútorný hlas mu vravel, že chodiť ta

nemá po čo, že okrem falše tu nič byť nemôže, že sa ich vzťah zlepšiť

ani napraviť nedá, pretože nie je možné, aby ona bola zasa príťažlivá a

žiaduca, alebo on bol starcom, neschopným milovať. Nič okrem falše a

lži tu nemohlo byť, a faloš a lož sa priečili jeho povahe.

„Ale raz k tomu musí dôjsť; takto to predsa nemôže ostať,“ dodával

si odvahy. Vypäl hruď, vybral cigaretu, zapálil ju, dva razy vyfúkol

dym, odhodil do popolníka z perleťovej mušle, rýchlo prešiel cez

pochmúrny salón a otvoril ďalšie dvere, dvere do ženinej spálne.

13

4

Daria Alexandrovna stála len v nočnom kabátiku, s tenkými vrkočmi

kedysi hustých a nádherných vlasov prichytenými v tyle, s vpadnutou,

chudou tvárou a veľkými naľakanými očami, ešte zdôraznenými

chudosťou tváre, uprostred porozhadzovaných vecí pred otvorenou

komodou a čosi z nej vyberala. Keď počula mužove kroky, zarazila sa,

uprela pohľad na dvere a márne sa pokúšala nasadiť prísny a

opovržlivý výraz. Cítila, že sa ho bojí a že sa bojí nadchádzajúceho

stretnutia. Práve sa pokúšala spraviť to, čo sa pokúšala spraviť za tieto

tri dni najmenej desať ráz: vybrať svoje a detské veci, ktoré odvezie k

mame – a zase sa len nemohla na to odhodlať; no aj teraz si, ako

zakaždým, hovorila, že to takto nemôže ostať, že musí čosi urobiť,

potrestať ho, urobiť mu hanbu, pomstiť sa mu aspoň čiastočne za

bolesť, čo jej spôsobil. Ešte stále si vravela, že od neho odíde, ale cítila,

že to nie je možné; nebolo to možné, lebo si nemohla odvyknúť vidieť

v ňom svojho muža a milovať ho. Okrem toho cítila, že ak tu, vo

vlastnom dome, nestačí na svojich päť detí, tam, kam so všetkými

mieni ísť, bolo by im ešte horšie. Aj tak jej najmenší v týchto dňoch

ochorel preto, že mu dali skazený bujón, a ostatné deti ostali skoro bez

obeda. Cítila, že odísť nemôže; ale klamala samu seba, predsa len balila

a tvárila sa, že odíde.

Keď zazrela muža, vopchala ruku do zásuvky, akoby čosi hľadala, a

obrátila sa, až keď už bol celkom pri nej. No jej tvár, na ktorú sa

pokúšala nasadiť prísny a energický výraz, vyjadrovala len bezradnosť

a utrpenie.

– Dolly! – prehovoril ticho, bojazlivo. Vtiahol hlavu medzi plecia a

chcel sa tváriť žalostne a pokorne, ale darmo, aj tak žiaril sviežosťou a

zdravím.

Rýchlo premerala od hlavy po päty jeho sviežosťou a zdravím

kypiacu postavu. „Áno, on je šťastný a spokojný!“ pomyslela si. „A

ja?… Aj tá dobrota, pre ktorú ho všetci tak milujú a velebia, je

odporná; ja tú jeho dobrotu nenávidím,“ pomyslela si. Stisla pery,

lícnym svalom na pravej strane bledej nervóznej tváre jej šklblo.

– Čo si želáte? – spýtala sa rýchlo hrdelným, akýmsi cudzím hlasom.

– Dolly! – zopakoval s chvením v hlase. – Anna zajtra príde.

– Čo s tým mám ja? Nemôžem ju prijať! – vykríkla.

– Ale predsa len bude treba, Dolly…

14

– Choďte

preč,

choďte,

choďte! – vykríkla

s

odvráteným

pohľadom – ten výkrik akoby vyvolala fyzická bolesť.

Stepan Arkaďjič mohol byť spokojný, pokým o žene rozmýšľal,

mohol si robiť nádeje, že sa to časom utrasie, ako sa vyjadril Matvej, a

mohol pokojne čítať noviny a piť kávu; no keď videl jej stýranú,

trpiteľskú tvár, počul tento hlas, osudu oddaný a zúfalý, dych sa mu

zatajil, hrdlo zovrelo a v očiach sa mu zaleskli slzy.

– Bože môj, čo som to spravil! Dolly! Preboha…! Veď… – ďalej

nemohol, vzlyky sa mu drali z hrdla.

Pribuchla dvierka na komode a pozrela na neho.

– Dolly, čo ti môžem povedať…? Len jedno: odpusť, odpusť… Veď

či deväť rokov života nemôžu vykúpiť chvíľku, chvíľku…

Sklopila oči a počúvala, čakala, čo povie, akoby ho úpenlivo prosila,

aby nejako vyvrátil jej mienku.

– Chvíľku vzplanutia… – dostal zo seba a chcel pokračovať, ale pri

tom slove ako pri fyzickej bolesti sa jej zasa zovreli pery a zasa jej

šklblo lícnym svalom na pravej strane tváre.

– Choďte, choďte odtiaľto! – vykríkla ešte prenikavejšie, – a

nehovorte mi o vašich vzplanutiach a špinavostiach.

Chcela odísť, ale zatackala sa a hľadajúc oporu, chytila sa operadla

stoličky. Tvár sa mu roztiahla, pery naduli, oči zaliali slzami.

– Dolly! – preriekol a zavzlykal už nahlas. – Preboha, mysli na deti,

tie za nič nemôžu. Ja som vinný, a mňa aj potresci, rozkáž mi, nech

vykúpim svoju vinu. Som pripravený na všetko! Som vinný, ani

vypovedať neviem, ako! No, Dolly, odpusť!

Sadla si. Počul jej prerývaný, hlasný dych a bolo mu jej nevýslovne

ľúto. Niekoľko ráz chcela prehovoriť, no nemohla. Čakal.

– Ty si spomenieš na deti, keď sa s nimi chceš hrať, ale ja myslím na

ne ustavične a viem, že toto je ich koniec, – vyslovila zrejme jednu z

viet, ktorú si za tie tri dni neraz opakovala.

Tykala mu a on vďačne pozrel na ňu a pohol sa, že jej chytí ruku, ale

Dolly sa s odporom odtiahla.

– Ja myslím na deti, a preto by som všetko na svete spravila, aby

som ich zachránila; lenže sama neviem, ako ich zachránim: či tak, že

ich odveziem od otca, či tak, že ich nechám pri nemravnom otcovi –

áno; pri nemravnom otcovi… No povedzte sám, po tom… čo sa stalo,

môžeme žiť spolu? Je to vôbec možné? No povedzte, je to možné? –

opakovala zvýšeným hlasom. – Po tom, ako môj muž, otec mojich

detí, nadviazal pomer s ich vychovávateľkou…

15

– Ale čo, čo mám robiť? – ozval sa žalostne, sám nevediac, čo

hovorí, a skláňal hlavu čoraz nižšie.

– Ste odporný, hnusíte sa mi! – skríkla a bola čoraz zúrivejšia. –

Vaše slzy sú ako voda! Nikdy ste ma nemilovali: nemáte ani srdce, ani

noblesu! Vzbudzujete vo mne odpor, ste odporný, cudzí, áno, celkom

cudzí! – s bolesťou a zlobou vyslovila toto slovo, pre ňu také strašné:

cudzí.

Pozrel na ňu a zloba, čo sa jej zračila v tvári, ho vystrašila a

prekvapila. Nechápal, že jeho ľútosť ju popudzuje. Videla ľútosť, ale

nie lásku. „Áno, nenávidí ma. Neodpustí mi,“ pomyslel si.

– To je strašné! Strašné! – ozval sa.

Vtom v susednej izbe zaplakalo dieťa, asi spadlo; Daria

Alexandrovna sa započúvala a tvár jej zrazu znežnela.

Chvíľu jej zrejme trvalo, kým sa spamätala, chvíľu akoby nevedela,

kde je a čo má robiť, potom rýchlo vstala a vykročila k dverám.

„Má predsa rada moje dieťa,“ pomyslel si, všimnúc si zmenu na jej

tvári, keď dieťa zaplakalo, „ moje dieťa; ako môže potom nenávidieť

mňa?“

– Dolly, ešte slovo, – vykročil za ňou.

– Ak pôjdete za mnou, zvolám celý dom, deti! Nech všetci vedia, že

ste podliak! Odídem a vy si tu žite so svojou frajerkou!

A tresla za sebou dvermi.

Stepan Arkaďjič vzdychol, utrel si tvár a pomaly vyšiel z izby.

„Matvej hovorí, že sa to časom utrasie; ale ako? Nevidím ani najmenšiu

možnosť. Ach, hrozné! A ako vulgárne vykrikovala,“ vravel si,

spomínajúc na jej krik a slová: podliak a frajerka. „Celkom dobre to

mohli počuť aj slúžky! Strašne vulgárne, strašne.“ Stepan Arkaďjič

chvíľu postál, utrel si oči, vzdychol, vypäl hruď a pobral sa z izby.

Bol piatok a v jedálni naťahoval hodinár, Nemec, hodiny. Stepanovi

Arkaďjičovi prišiel na um žart, ktorý si na tohto pedantného plešivého

hodinára vymyslel, že totiž Nemec „je sám na celý život natiahnutý,

aby naťahoval hodiny“, a usmial sa. Stepan Arkaďjič mal dobré žarty

rád. „A možno sa to naozaj utrasie,“ pomyslel si. „Toto musím dakomu

povedať.“

– Matvej! – zavolal. – Tak to tam všetko s Máriou v hosťovskej izbe

pre Annu Arkadievnu pripravte, – prikázal Matvejovi, čo sa medzitým

zjavil.

– Áno, prosím.

Stepan Arkaďjič si obliekol kožuch a vyšiel pred dom.

16

– Obedovať doma nebudete? – spýtal sa

Matvej, ako ho

vyprevádzal.

– Ešte uvidím. A tu máš na výdavky, – vybral z náprsnej tašky desať

rubľov. – Bude to dosť?

– Bude, nebude, dáko sa už obídeme, – odpovedal Matvej, pribuchol

dvierka a vystúpil na schodíky.

Daria Alexandrovna zatiaľ uchlácholila dieťa, a keď z hrkotu

usúdila, že odišiel, vrátila sa do spálne. Bolo to jediné útočisko pred

domácimi starosťami – len čo stadiaľ vyšla, hneď sa na ňu zosypali. Už

aj teraz, za tú krátku chvíľu, čo bola v detskej izbe, stihla jej anglická

vychovávateľka a Matriona Filimonovna dať niekoľko otázok, ktoré

nestrpeli odklad a na ktoré mohla odpovedať len ona: čo obliecť deťom

na prechádzku! dať im mlieko? neposlať po iného kuchára?

– Och, nechajte ma, nechajte ma! – zvolala, vrátila sa do spálne,

znova si sadla na miesto, kde sa zhovárala s mužom, zopäla vychudnuté

ruky s prsteňmi, čo jej padali z kostnatých prstov, a začala v duchu

preberať celý ich rozhovor. „Odišiel! Ale ako skoncoval s tou?“

rozmýšľala. „Alebo sa s ňou ešte stretáva? Prečo som sa ho nespýtala.

Nie, nie, nemôžeme sa zmieriť. Ak aj ostaneme v jednom byte – sme si

cudzí. Navždy cudzí!“ opakovala si opäť veľavýznamne slovo, pre ňu

také strašné. „A ako som ho milovala, bože môj, ako som ho len

milovala…! Ako som milovala! A teraz ho vari nemilujem? Či ho

nemilujem väčšmi ako predtým? Strašné, hlavne to…“ pomyslela si,

ale nedomyslela, pretože Matriona Filimonovna nakukla do dverí.

– Keby ste dovolili, pošlem po brata, – povedala, – aspoň dáky ten

obed by navaril; lebo sa môže stať ako včera, že deti ani o šiestej

nebudú jesť.

– No dobre, hneď prídem a zariadim to. A poslali ste už po čerstvé

mlieko?

A Daria Alexandrovna sa pohrúžila do všetkých starostí a na čas v

nich utopila svoj žiaľ.

5

Stepan Arkaďjič sa v škole dobre učil vďaka svojim mimoriadnym

schopnostiam, ale bol lenivý a veľký huncút, a preto doštudoval medzi

poslednými; no napriek svojmu odjakživa ľahtikárskemu životu,

bezvýznamným funkciám a pomerne nie vysokému veku mal slušné,

dobre platené miesto prednostu v istom moskovskom úrade. To miesto

17

dostal prostredníctvom Alexandra Alexandroviča Karenina, muža

sestry Anny, zastávajúceho jedno z najvýznamnejších miest na

ministerstve, ktorému úrad podliehal; no ak by aj Karenin nebol

švagrovi toto miesto našiel, bol by Stiva Oblonskij pomocou stoviek

iných osôb, bratov, sestier, blízkych i vzdialenejších príbuzných,

strýkov a tiet, dostal toto alebo iné podobné miesto s platom šesťtisíc

rubľov; toľko totiž potreboval, lebo jeho finančné pomery boli napriek

ženinmu obstojnému majetku žalostné.

Polovica Moskvy a Petrohradu bola Stepanovi Arkaďjičovi rodina či

priatelia. Narodil sa v kruhu ľudí, čo boli alebo sa stali mocnými tohto

sveta. Jedna tretina štátnikov, už kmeťov, boli priatelia jeho otca a

pamätali si ho ešte v košieľočke; druhá tretina si s ním tykala a tretia –

boli dobrí známi; nuž, a tak udeľovatelia pozemských bláh vo forme

miest, árend, koncesií a tomu podobných vecí boli všetci jeho priateľmi

a nemohli svojho človeka obísť; a Oblonskij sa nemusel ani obzvlášť

namáhať, aby výhodné miesto získal; bolo potrebné len sa nezdráhať,

nezávidieť, neškriepiť sa, čo on, vzhľadom na vrodenú dobrotu, ani

nikdy nerobil. Bolo by mu prichodilo smiešne, keby mu povedali, že

nedostane miesto s platom, aký potrebuje, tým skôr, že ani nežiadal

niečo mimoriadne; chcel len to, čo dostávali jeho vrstovníci, a zastávať

funkciu tohto druhu mohol rovnako dobre ako hockto iný.

Všetci známi si Stepana Arkaďjiča obľúbili nielen pre jeho

dobrosrdečnú, veselú povahu a nepochybnú čestnosť v ňom samom, v

jeho peknom sviežom zjave, ligotavých očiach, čiernom obočí, vlasoch,

v belosti a rumenci jeho tváre bolo niečo, čo vyvolávalo fyzický pocit

družnosti a radosti u ľudí, čo ho stretali. „Aha! Stiva! Oblonskij! Tu ho

máme!“ zvítali sa s ním skoro vždy s radostným úsmevom. Ak aj zavše

po rozhovore s ním vysvitlo, že sa nič mimoriadne radostné nestalo –

zajtra, pozajtra sa zase všetci takisto potešili stretnutiu s ním.

Keď bol Stepan Arkaďjič už tretí rok prednostom v spomenutom

úrade v Moskve, získal si okrem lásky aj úctu kolegov, podriadených,

predstavených a všetkých, čo s ním prichádzali do styku. Medzi

vlastnosti, ktorými si Stepan Arkaďjič vyslúžil túto všeobecnú úctu v

zamestnaní, patrila po prvé mimoriadna zhovievavosť voči ľuďom, čo

sa zakladala na uvedomovaní si vlastných slabostí; po druhé dokonalá

liberálnosť, nie tá, o ktorej sa dočítal v novinách, ale tá, ktorú mal v

krvi a vďaka ktorej sa správal ku všetkým ľuďom nehľadiac na ich stav

či povolanie rovnako, a po tretie – a to bolo to hlavné – dokonalá

ľahostajnosť voči práci, ktorú vykonával, v dôsledku čoho sa nikdy

nedal strhnúť a nedopúšťal sa chýb.

18

Keď sa Stepan Arkaďjič doviezol na miesto, kde sídlil jeho úrad,

prešiel s aktovkou, vyprevádzaný úctivým vrátnikom, do malého

kabinetu, obliekol si rovnošatu a pobral sa do kancelárie. Všetci pisári a

úradníci vstali a ukláňali sa veselo i úctivo. Stepan Arkaďjič ako vždy

zamieril náhlivými krokmi k svojmu miestu, stisol ruky členom rady a

sadol si.

Požartoval si a podebatoval práve toľko, koľko sa patrilo, a začal

úradovať. Nikto nevedel lepšie ako Stepan Arkaďjič vystihnúť mieru

voľnosti, prostoty i oficiálnosti, ktorá je potrebná, aby úradovanie bolo

príjemné. Tajomník, veselo a úctivo ako všetci v úrade Stepana

Arkaďjiča, prišiel so spismi a spustil familiárne-liberálnym tónom,

ktorý zaviedol Stepan Arkaďjič:

– Predsa sme sa dočkali toho hlásenia z penzenskej guberniálnej

správy. Toto, ako sa vám bude páčiť…

– Tak to konečne prišlo? – zvolal Stepan Arkaďjič a založil si spis

prstom. – Teda, páni… – A úradovanie sa začalo. „Keby tak vedeli,“

rozmýšľal, keď s dôležitým výrazom a sklonenou hlavou počúval

referát, „akým previnilým chlapčiskom bol pred polhodinou ich

prednosta!“ A oči sa mu pri čítaní referátu smiali. Do druhej sa muselo

úradovať na dúšok, o druhej bude prestávka a gáblik.

Ešte neboli dve, keď sa veľké sklené dvere zrazu otvorili a ktosi

vošiel. Všetci členovia rady spod cárovej podobizne a spoza hranola s

dvojhlavým orlom sa potešili rozptýleniu a obzreli sa na dvere; lenže

sluha, čo stál pri nich, návštevníka hneď poslal preč a sklené dvere za

ním zatvoril.

Keď spis dočítali, Stepan Arkaďjič vstal, pretiahol sa a splatiac daň

liberálnosti doby, vytiahol si tu, v úradnej miestnosti, cigaretu a pobral

sa do kabinetu. Jeho dvaja priatelia, starý horlivec Nikitin a

kamerjunker Grinevič, šli s ním.

– Po gábliku to dokončíme, – povedal Stepan Arkaďjič.

– A ešte ako hravo! – prisvedčil Nikitin.

– Ten Fomin bude poriadny kujon, – poznamenal Grinevič o jednej

z osôb uvedených v spise, ktorým sa zapodievali.

Stepan Arkaďjič sa pri Grinevičových slovách zmraštil, čím dal

najavo, že sa nepatrí vytvárať si úsudok predčasne, a neodpovedal mu.

– Kto to chcel vojsť? – spýtal sa sluhu.

– Nepoznám ho, vaša excelencia, bral sa dnu bez dovolenia, len čo

som sa odvrátil. Na vás sa spytoval. Povedal som mu, že keď vyjdú

členovia rady, potom…

– Kde je?

19

– Asi bude v predsieni, stále sa tu motal. Tamten to bol, – sluha

ukázal na človeka mocnej stavby tela, rozložitého a s kučeravou

bradou, ktorý s baranicou na hlave rýchlo a ľahko bežal hore vydratým

kamenným schodišťom. Chudý úradník s aktovkou, čo schádzal spolu s

inými dolu schodmi, na chvíľu zastal, pohoršene pozrel bežiacemu na

nohy a potom sa spýtavo zahľadel na Oblonského.

Stepan Arkaďjič stál hore na schodoch. Jeho dobrácka, rozžiarená

tvár nad vyšívaným golierom rovnošaty sa rozžiarila ešte väčšmi, keď

spoznal človeka, čo bežal hore schodmi.

– Nemýlim sa! Levin, konečne! – vítal Levina už z diaľky s

priateľským i posmešným úsmevom zároveň. – Ako to, že sa ti

nehnusilo vyhľadať ma v tomto pelechu lotrovskom! – pokračoval

Stepan Arkaďjič, ktorý sa neuspokojil so stiskom ruky, ale svojho

priateľa aj vybozkával. – Si tu už dlho?

– Prišiel som pred chvíľou, veľmi som ťa už chcel vidieť, –

odpovedal Levin a poobzeral sa ostýchavo, a pritom nazlostene a

nervózne okolo seba.

– Poďme vari do kabinetu, – povedal Stepan Arkaďjič, ktorý už

poznal samoľúbu a srditú ostýchavosť svojho priateľa; chytil ho za

ruku a ťahal za sebou, akoby ho viedol cez nástrahy.

Stepan Arkaďjič si tykal skoro so všetkými svojimi známymi: so

šesťdesiatročnými starými pánmi, dvanásťročnými chlapcami, s

hercami, ministrami, obchodníkmi aj s generáladjutantmi, takže mnohí,

s ktorými si tykal, nachádzali sa na dvoch protiľahlých koncoch

spoločenského rebríčka a boli by sa veľmi začudovali, keby sa

dozvedeli, že majú prostredníctvom Oblonského čosi spoločné. Tykal

si so všetkými, s ktorými pil šampanské, a šampanské pil so všetkými,

a preto keď sa v prítomnosti podriadených stretol so svojimi potupnými

„ty“, ako žartom volal mnohých svojich priateľov, vedel s vrodeným

taktom zmierniť nepriaznivý dojem, akým to na podriadených

zapôsobilo. Levin nepatril k potupným „ty“, ale takt Oblonskému

našepkal, že si Levin myslí, že on nerád prejavuje pred podriadenými

svoj blízky vzťah k nemu, a preto sa poponáhľal odviesť ho do

kabinetu.

Levin mal skoro toľko rokov ako Oblonskij a netykal si s ním len

pre šampanské. Levin bol jeho kamarát a druh z ranej mladosti. Mali sa

radi napriek rôznosti pováh a záľub, ako sa majú radi priatelia, čo sa

zblížili už pred dávnymi rokmi. No aj tak, ako to často býva medzi

ľuďmi, čo si vyberú rozličné druhy činnosti, každý z nich, hoci po

úvahe aj ospravedlňoval činnosť toho druhého, v duchu ňou pohŕdal.

20

Jednému i druhému sa zdalo, že taký život, akým žije on, je jedine ten

pravý život, no život jeho priateľa je len chimérou. Oblonskij nemohol

pri pohľade na Levina potlačiť náznak posmešného úsmevu. Už toľký

raz videl Levina pri príchode do Moskvy z dediny, kde čosi porábal, ale

čo vlastne, to Stepan Arkaďjič nikdy celkom nechápal a ani ho to

nezaujímalo. Levin prichádzal do Moskvy vždy vzrušený, uštvaný,

trošku rozpačitý, čo ho rozčuľovalo, a zväčša s úplne novým,

nečakaným pohľadom na veci. Stepan Arkaďjič sa tomu vysmieval a

mal to rád. Takisto aj Levin v duši pohŕdal mestským životnými štýlom

priateľa i jeho zamestnaním, ktoré pokladal za hlúposť, a vysmievali sa

tomu. No rozdiel bol v tom, že Oblonskij, robiac, čo robili všetci,

smiali sa sebavedome a dobrácky, kým Levin nesebavedome a niekedy

aj zlostne.

– Už sme sa ťa nemohli dočkať, – začal Stepan Arkaďjič, keď vošiel

do kabinetu, a pustil Levinovi ruku, akoby tým naznačoval, že nijaké

nástrahy už nehrozia. – Som veľmi, veľmi rád, že ťa vidím, –

pokračoval. – Tak čo? Ako sa máš? Kedy si prišiel?

Levin len mlčky pozeral na neznáme tváre Oblonského dvoch

kolegov, a najmä na ruku elegantného Grineviča s takými dlhými

bielymi prstami, s takými žltými dlhými, dnu zahnutými nechtami a s

takými ozrutnými ligotavými gombičkami na manžetách, že tie ruky

viditeľne pohlcovali všetku jeho pozornosť a nedali myšlienkam voľný

priechod. Oblonskij si to hneď všimol a usmial sa.

– Ach, ozaj, dovoľte, predstavím vás, – povedal, – moji priatelia:

Filip Ivanyč Nikitin, Michail Stanislavič Grinevič, – a obrátil sa k

Levinovi: – činiteľ v zemstve, nový človek v ňom, gymnasta, dvíhajúci

jednou rukou päť pudov, chovateľ dobytka, poľovník a môj priateľ

Konstantin Dmitrič Levin, brat Sergeja Ivanyča Koznyševa.

– Veľmi ma teší, – povedal starý pán.

– Mám česť poznať vášho brata Sergeja Ivanyča, – podotkol

Grinevič a podal Levinovi chudú ruku s dlhými nechtami.

Levin sa zamračil, chladne ruku stisol a hneď sa zvrtol k

Oblonskému. Hoci si veľmi vážil svojho nevlastného brata, spisovateľa

známeho v celom Rusku, neznášal, keď s ním nezaobchádzali ako s

Konstantinom Levinom, ale ako s bratom slávneho Koznyševa.

– Mýliš sa, už nie som činiteľom v zemstve. So všetkými som sa

povadil, na schôdze už nechodievam.

– Akosi skoro! – usmial sa Oblonskij. – No prečo, začo?

– To je dlhá história. Raz ti to porozprávam, – povedal Levin, ale

hneď sa aj pustil do rozprávania. – No, jednoducho, presvedčil som sa,

21

že zemská činnosť vlastne nie je a ani nemôže byť, – začal, akoby ho

bol práve niekto urazil, – z jednej strany je to hračka, hrajú sa tam na

parlament, a ja nie som ani natoľko mladý, ani natoľko starý, aby som

sa hral; z druhej strany (zajachtal sa) je to – prostriedok újazdnej

coterie2 na zhrabúvanie peňazí. Predtým to robili poručníctva, súdy,

teraz zemstvo; nie vo forme úplatkov, ale vo forme nezaslúženého

platu, – hovoril tak ohnivo, akoby mu niekto z prítomných protirečil.

– Aha! Ako vidím, si opäť v novej fáze, v konzervatívnej, –

podotkol Stepan Arkaďjič. – Ale o tom potom.

– Dobre, potom. Musím s tebou hovoriť, – povedal Levin,

prevrtávajúc nenávistným pohľadom Grinevičovu ruku. Stepan

Arkaďjič sa ledva badateľne usmial.

– Čo to vidím? Nevravel si, že si už nikdy neoblečieš európske

šaty? – spýtal sa, ako si obzeral jeho nové šaty, nepochybne od

francúzskeho krajčíra. – Veru, už je tak: nová fáza.

Levin sa zrazu začervenal, ale nie tak, ako sa červenajú dospelí –

zľahka, že to ani sami nespozorujú, ale tak, ako sa červenajú chlapci,

ktorí cítia, že sú vo svojej hanblivosti smiešni, a preto sa hanbia a

červenajú ešte väčšmi, až im je skoro do plaču. A pohľad na tú

inteligentnú mužnú tvár s detským výrazom bol taký zvláštny, že sa

Oblonskij prestal na Levina dívať.

– Ale kde sa stretneme? Musím, súrne musím s tebou hovoriť, –

naliehal Levin.

Oblonskij akoby sa bol zamyslel:

– Spravíme to takto: zájdeme ku Gurinovi niečo si zajesť a pritom sa

pozhovárame. Do tretej mám čas.

– Nie, – povedal Levin po chvíľke, – ešte musím kamsi ísť.

– V poriadku, budeme teda spolu obedovať.

– Obedovať? Veď ja nič zvláštne nechcem, len ti povedať zopár

slov, na čosi sa spýtať, neskôr sa môžeme vyrozprávať.

– Tak povedz tých zopár slov hneď a podebatujeme si pri obede.

– Tých zopár slov je, – začal Levin, – vlastne nič zvláštne nechcem.

A vtom, ako sa usiloval premôcť ostych, nadobudla jeho tvár zlostný

výraz.

– Čo robia Ščerbackovci? Všetko po starom? – nadhodil.

Stepan Arkaďjič, ktorý vedel už dávno, že Levin je zaľúbený do

jeho švagrinej Kitty, sa ledva badateľne usmial a oči sa mu veselo

zablysli.

2 bandy (franc.)

22

– Vravíš – zopár slov, lenže ja zopár slovami nemôžem odpovedať,

pretože… Prepáč na chvíľu…

Vošiel familiárne úctivý tajomník a s istým skromným vedomím

prevahy nad predstaveným, pokiaľ ide o znalosť veci, čo napokon majú

všetci tajomníci spoločné, pristúpil s papiermi k Oblonskému a začal

mu vo forme otázky vykladať o akýchsi ťažkostiach. Stepan Arkaďjič

mu nedal dohovoriť, len mu položil vľúdne ruku na rukáv.

– Len to pekne spravte tak, ako som vravel, – úsmevom zmäkčil

svoju pripomienku, potom mu krátko vysvetlil, ako chápe vec on,

odtisol papiere a dodal: – Tak to spravte, prosím vás, Zachar Nikitič.

Zmätený tajomník sa vytratil. Levin, ktorý počas ich rozhovoru už

celkom premohol rozpaky, opieral sa oboma rukami o stoličku a na

tvári sa mu zračila posmešná pozornosť.

– Nechápem, raz nechápem.

– Čo nechápeš? – spýtal sa Oblonskij tiež s veselým úsmevom a

vytiahol si cigaretu. Čakal od Levina nejaký výstrelok.

– Nechápem, čo vy vlastne robíte, – pokrčil Levin plecami. – Ako

môžeš vážne čosi také robiť?

– Prečo myslíš?

– Pretože tu nieto čo robiť.

– Len si nemysli, sme zavalení robotou.

– Papiermi. No hej, ty máš na to talent, – dodal Levin.

– Čiže podľa teba mi čosi chýba?

– Možno aj hej, – odpovedal Levin. – No aj tak sa kochám v tvojej

veľkosti a som hrdý, že mi je taký veľký človek priateľom. Ale nedal si

mi ešte odpoveď na otázku, – dodal a zahľadel sa so zúfalým vypätím

Oblonskému do očí.

– No dobre, dobre. Ešte chvíľu počkaj, dostaneme sa aj k tomu.

Tebe je sveta žiť, keď máš v Karazinskom újazde tritisíc desiatin a

svaly a sviežosť dvanásťročného dievčaťa – ale raz prídeš medzi nás.

Hej, a teraz k tvojej otázke: zmena nijaká, len škoda, že si tak dlho

nebol.

– Prečo? – vystrašene sa spýtal Levin.

– Ale nič, – odpovedal Oblonskij. – Ešte sa pozhovárame. A po čo si

to vlastne prišiel?

– Och, o tom ti tiež poviem neskoršie, – Levin sa opäť začervenal po

uši.

– No dobre. Je to jasné, – zvolal Stepan Arkaďjič. – Vieš, pozval by

som ťa k nám, ale žena sa necíti dobre. No počuj: ak sa chceš s nimi

stretnúť, pravdepodobne budú dnes medzi štvrtou a piatou v

23

zoologickej záhrade. Kitty sa korčuľuje. Choď ta, ja prídem po teba a

potom sa spolu naobedujeme.

– Výborne, teda do videnia.

– No nie aby si zabudol alebo sa schytil a vrátil sa na dedinu, od teba

by to vystalo! – zavolal so smiechom Stepan Arkaďjič.

– Prídem iste.

Až medzi dvermi si spomenul, že sa neodobral od priateľov

Oblonského, potom už vyšiel z pracovne.

– To je iste veľmi energický pán, – poznamenal Grinevič, keď Levin

vyšiel.

– Veru, veľactený, – prikývol Stepan Arkaďjič, – takému sa vraví

šťastlivec! Tritisíc desiatin v Karazinskom újazde, celý život pred

sebou a tá neopotrebovanosť! Nie ako našinec.

– Na čo sa už vy môžete ponosovať, Stepan Arkaďjič!

– Nuž za veľa to nestojí, – ťažko si vzdychol Stepan Arkaďjič.

6

Keď sa Oblonskij spýtal Levina, po čo vlastne prišiel, Levin sa

začervenal a nazlostil na seba za to, že sa začervenal, pretože mu

nemohol odpovedať: „Prišiel som popýtať o ruku tvoju švagrinú,“ hoci

prišiel výlučne kvôli tomu.

Levinovci a Ščerbackovci boli staré šľachtické moskovské rodiny a

vždy ich spájali blízke a priateľské vzťahy. Tento zväzok sa ešte

väčšmi upevnil počas Levinovho štúdia. Levin a mladý knieža

Ščerbackij, brat Dolly a Kitty, sa spolu pripravovali a aj spolu zapísali

na univerzitu. V tom čase Levin často chodil k Ščerbackovcom a

zaľúbil sa do ich domu. Nech sa to zdá akokoľvek čudné, no

Konstantin Levin bol naozaj zaľúbený najmä do domu, do rodiny,

hlavne však do ženskej polovice rodiny Ščerbackovcov. Levin sa

nepamätal na svoju matku a jeho jediná sestra bola od neho staršia,

takže u Ščerbackovcov po prvý raz poznal prostredie starej šľachtickej

vzdelanej a ušľachtilej rodiny, o ktoré bol ukrátený matkinou a otcovou

smrťou. Členovia tejto rodiny do jedného, najmä jej ženská polovica, sa

mu zdali zastretí akýmsi tajomným poetickým závojom; nielenže na

nich nenachádzal nijaké chyby, no pod týmto poetickým závojom, čo

ich zastieral, tušil tie najvznešenejšie city, všemožné cnosti. Prečo

museli tie tri slečny cez deň hovoriť po francúzsky a po anglicky, prečo

hrali v určené hodiny striedavo na klavíri – tóny dolietali hore k

24

bratovi, kde sa chlapci učili – prečo chodili k nim učitelia francúzskej

literatúry, hudby, kreslenia, tanca, prečo sa v určené hodiny všetky tri

slečny s m-lle Linonovou viezli v koči k Tverskému bulváru v svojich

atlasových plášťoch podšitých kožušinou – Dolly v dlhom, Nathalie v

polodlhom a Kitty v kratučkom, takže jej mocné nôžky v napätých

červených pančuchách bolo celé vidieť – prečo sa museli sprevádzané

lokajom so zlatou kokardou na klobúku prechádzať po Tverskom

bulvári – toto všetko a ešte všeličo iné, čo sa dialo v ich tajomnom

svete, nechápal, ale vedel, že všetko, čo sa tam dialo, bolo nádherné a

bol zaľúbený predovšetkým do tajomnosti tohto diania.

Počas štúdií veľa nechýbalo a bol by sa zaľúbil do najstaršej dcéry,

do Dolly, no tú čoskoro vydali za Oblonského. Potom začal pokukávať

za druhou. Akoby bol cítil, že sa musí zaľúbiť do jednej zo sestier, len

sa nevedel rozhodnúť, do ktorej. No aj Nathalie, len čo ju uviedli do

spoločnosti, vydala sa za diplomata Ľvova. Keď Levin skončil

univerzitu, Kitty bola ešte dieťa. Mladý Ščerbackij sa prihlásil k

loďstvu a zahynul v Baltickom mori a Levin, aj keď jeho priateľstvo s

Oblonským trvalo, stýkal sa so Ščerbackovcami menej. Keď však

začiatkom zimy, po roku strávenom na dedine, prišiel Levin do

Moskvy a stretol sa zasa so Ščerbackovcami, pochopil, do ktorej z

troch mu je naozaj súdené zaľúbiť sa.

Na prvý pohľad sa zdalo, že nemôže byť nič jednoduchšie než to,

aby on, človek z dobrého rodu, skôr bohatý ako chudobný,

tridsaťdvaročný mládenec, popýtal o ruku kňažnú Ščerbackú; podľa

všetkého v ňom mali hneď vidieť dobrú partiu. Lenže Levin bol

zaľúbený, a preto sa mu zdalo, že Kitty je z každej stránky stelesnená

dokonalosť a bytosť natoľko prevyšujúca všetko prízemné a on taký

prízemný, nízky tvor, že jednoducho nemôže byť reč o tom, aby ostatní

aj ona sama uznali, že jej je hoden.

Dva mesiace prežil Levin v Moskve ako v omámení, s Kitty sa vídal

skoro denne v spoločnosti, kam s týmto cieľom chodieval, zrazu si však

povedal, že z toho nič nemôže byť, a odcestoval na dedinu.

Jeho presvedčenie, že z toho nič nemôže byť, vyplývalo z

predpokladu, že v očiach rodiny je iste nevýhodnou a nedôstojnou

partiou pre úchvatnú Kitty a že ani sama Kitty ho nemôže milovať. V

očiach rodiny nemal nijaké bežné, isté zamestnanie a spoločenské

postavenie, zatiaľ čo jeho priatelia dnes, v tridsiatich dvoch rokoch,

boli už plukovníkmi, krídelnými pobočníkmi, profesormi, riaditeľmi

banky a železníc alebo prednostami v nejakom úrade ako Oblonskij; no

on (vedel dobre, ako sa musí javiť okoliu) bol statkár, čo sa zapodieva

25

chovom kráv, strieľaním slúk a stavbami, čiže neschopný chlap, ktorý

to nikam nedotiahol a ktorý robí, podľa spoločenskej mienky, to, čo

robia na nič súci ľudia.

A tajomná, úchvatná Kitty nemohla milovať takého mrzkého

človeka, akým sa sám sebe videl, a najmä takého obyčajného človeka,

ktorý ničím nevynikal. Aj jeho predošlý vzťah ku Kitty – vzťah

dospelého k dieťaťu, čo vyplynul z priateľstva s jej bratom – javil sa

mu ako ďalšia prekážka lásky. Mrzkého dobrého človeka, za akého sa

pokladal, možno milovať ako priateľa, tak si myslel, ale byť milovaný

takou láskou, akou on miloval Kitty, na to treba byť krásavcom, a

najmä – výnimočným človekom.

Dopočul sa, že ženy často milujú mrzkých, obyčajných mužov, ale

neveril tomu, lebo súdil podľa seba, on sám mohol milovať len krásne,

tajomné a výnimočné ženy.

Keď však pobudol sám dva mesiace na dedine, dospel k názoru, že

toto nie je len vzplanutie, aké neraz prežíval v ranej mladosti; že tento

cit mu nedá ani chvíľu pokoja; že nemôže žiť, ak nevyrieši otázku:

bude, či nebude jeho ženou, a že jeho zúfalstvo nemá reálny podklad,

že nemá nijaké dôkazy o tom, že ho odmietnu. A teraz prišiel do

Moskvy pevne rozhodnutý, že Kitty popýta o ruku a ožení sa s ňou, ak

mu ju dajú. Alebo… nemohol domyslieť, čo sa s ním stane, ak ho

odmietnu.

7

Keď Levin pricestoval ranným vlakom do Moskvy, ubytoval sa u

Koznyševa, svojho staršieho brata z matkinej strany, preobliekol sa a

prišiel za ním do pracovne s úmyslom, že mu hneď povie, prečo prišiel,

a poprosí ho o radu; brat však nebol sám. Bol uňho chýrny profesor

filozofie, čo prišiel z Charkova kvôli tomu, aby si s Koznyševom

vyjasnil nedorozumenie, ku ktorému medzi nimi došlo vo veľmi

dôležitej filozofickej otázke. Profesor viedol ostrú polemiku s

materialistami. Sergej Koznyšev túto polemiku so záujmom sledoval, a

keď si prečítal najnovšiu profesorovu úvahu, napísal mu list so svojimi

výhradami – vyčítal mu, že robí materialistom priveľké ústupky. A

profesor hneď prišiel, aby si vec vyjasnili. Šlo o módny problém: či

jestvuje hranica medzi psychickými a fyziologickými javmi v činnosti

človeka a kde je.

26

Sergej Ivanovič privítal brata svojím vľúdne chladným úsmevom,

rovnakým pre každého, predstavil ho profesorovi a pokračoval v

rozhovore.

Žltý okuliarnatý človiečik s nízkym čelom sa vytrhol z debaty len na

okamih, kým odzdravil, a hovoril ďalej, Levina si už nevšímajúc. Levin

si sadol a čakal, kedy profesor odíde, no téma rozhovoru ho čoskoro

zaujala.

Levin sa stretol v časopisoch s článkami, o ktorých bola reč, aj ich

čítal, zaujímalo ho rozvíjanie základov prírodných vied, ktoré študoval

na univerzite, no nikdy nedával tieto vedecké závery o živočíšnom

pôvode človeka, o reflexoch, o biológii a sociológii do súvisu s

otázkami zmyslu života a vlastnej smrti, čo mu v poslednom čase čoraz

častejšie chodili po rozume.

Ako tak sledoval bratovu debatu s profesorom, všimol si, že spájajú

vedecké problémy s osobnými, niekoľko ráz sa skoro priblížili k oným

problémom, no zakaždým, len čo sa priblížili, ako sa mu zdalo, k tomu

podstatnému, hneď sa zasa rýchlo vzdialili a znova sa zahĺbili do

oblasti detailných podkategórií, výhrad, citátov, narážok, odkazov na

autority, takže len ťažko chápal, o čom vlastne hovoria.

– Nemôžem pripustiť, – vravel práve Sergej Ivanovič s preňho

príznačnou jasnosťou a presnosťou vo vyjadrovaní a skvelou dikciou, –

nemôžem v nijakom prípade súhlasiť s Keysom, že by moja predstava

o vonkajšom svete vyplývala z dojmov. Ani základný pojem bytia

nenadobúdam prostredníctvom pocitov, keďže nieto osobitného orgánu

na sprostredkovanie tohto pojmu.

– Áno, lenže Wurst aj Knaust a Pripasov vám odpovedia, že vaše

vedomie bytia vyplýva zo súhrnu všetkých pocitov, že vedomie bytia je

výsledkom pocitov. Ba Wurst priamo hovorí, že ak niet pocitov, niet

ani vedomia bytia.

– Ja by som to povedal opačne, – začal Sergej Ivanovič…

No tu sa Levinovi zasa pozdalo, že len čo sa dostali k tomu

podstatnému, zase sa vzďaľujú, a tak sa rozhodol, že položí profesorovi

otázku.

– Čiže, keď budú moje zmysly a telo mŕtve, nijaké bytie už nie je

možné? – spýtal sa.

Profesor s hnevom a vari aj s bôľom v duši, že ich vyrušili, pozrel na

čudného zvedavca, čo skôr pripomínal burlaka ako filozofa, a preniesol

pohľad na Sergeja Ivanoviča, akoby sa spytoval: čo sa na toto dá

povedať? No Sergej Ivanovič, ktorý ani trocha nediskutoval tak

namáhavo a jednostranne ako profesor a ktorému v hlave ostávalo dosť

27

priestoru i na to, aby odpovedal profesorovi a súčasne vnímal to prosté

a prirodzené stanovisko, z ktorého otázka vyplynula, s úsmevom

podotkol:

– Túto otázku ešte nemáme právo riešiť…

– Nemáme na to predpoklady, – potvrdil profesor a dôvodil ďalej. –

Ja poukazujem na to, že ak aj pocit vzniká, ako tvrdí Pripasov, na

základe dojmu, my musíme tieto dva pojmy prísne rozlišovať.

Levin prestal počúvať a už len čakal, kedy profesor odíde.

8

Keď profesor odišiel, Sergej Ivanovič povedal bratovi:

– Veľmi sa teším, že si prišiel. Nadlho? Čo gazdovstvo?

Levin vedel, že gazdovstvo neveľmi zaujíma staršieho brata a že

svojou otázkou robí ústupok voči nemu, a preto mu zreferoval iba o

predaji pšenice a o peniazoch.

Levin mienil bratovi povedať, že sa chce ženiť, a popýtať ho o radu,

ba pevne sa na to odhodlal; ale keď brata uvidel a vypočul jeho debatu

s profesorom, keď neskôr zachytil ten mimovoľne protektorský tón,

akým sa ho brat spýtal na gazdovstvo (matkin majetok sa nedelil, Levin

spravoval oba podiely), pocítil, že akosi nemôže s bratom hovoriť o

ženbe a o svojom rozhodnutí. Tušil, že brat sa bude dívať na vec

inakšie, ako by chcel on.

– A čo porába vaše zemstvo? – spýtal sa Sergej Ivanovič, ktorého

zemstvo veľmi zaujímalo a pripisoval mu veľký význam.

– Ani neviem, aby som pravdu povedal…

– Ako to? Si predsa členom výboru?

– Nie, už nie som, nechal som to, – odpovedal Konstantin Levin, –

už nechodím na schôdze.

– Škoda! – Sergej Ivanovič sa zachmúril.

Levin začal na svoje ospravedlnenie rozprávať, čo sa dialo na

schôdzach v jeho újazde.

– Vždy tá istá pesnička! – prerušil ho Sergej Ivanovič. – To my Rusi

vždy takto. Možno je to aj naša dobrá črta – schopnosť vidieť vlastné

chyby, lenže my preháňame, nachádzame útechu v irónii, ktorú máme

vždy poruke. Poviem ti len toľko, že keby sa dali tie isté práva, aké

reprezentujú naše zemské inštitúcie, inému európskemu národu…

Nemci a Angličania by z nich vyťažili slobodu, no my sa len smejeme.

28

– Čo sa už dá robiť? – previnilo sa ozval Levin. – To bol môj

posledný pokus. Úprimne som sa usiloval. Nemôžem. Nemám na to

vlohy.

– Nieže nemáš vlohy, – namietol Sergej Ivanovič, – ale nevidíš vec

správne.

– Aj to je možné, – clivo pripustil Levin.

– Vieš, brat Nikolaj je zasa tu.

Brat Nikolaj bol vlastný brat Konstantina Levina a nevlastný brat

Sergeja Ivanoviča, stratený človek, čo prehajdákal väčšinu majetku,

pohyboval sa vo veľmi čudnej, pochybnej spoločnosti a pohádal sa s

oboma bratmi.

– Čože? – zdrvene vykríkol Levin. – Odkiaľ to vieš?

– Prokofij ho videl v meste.

– Tu v Moskve? Kde je? Nevieš? – Levin vstal zo stoličky, akoby sa

už-už zberal odísť.

– Mrzí ma, že som sa o tom zmienil, – pokrútil hlavou nad bratovým

vzrušením Sergej Ivanovič. – Dal som zistiť, kde býva, a poslal som

mu jeho zmenku na Turbina, samozrejme som ju zaplatil. A pozri, čo

mi odpísal.

Sergej Ivanovič vytiahol spod ťažidla lístok a podal ho bratovi.

Levin prečítal riadky napísané zvláštnym, jemu tak blízkym písmom

„Dajte mi láskavo pokoj. Nič iné od svojich milovaných bratov

nechcem. Nikolaj Levin.“

Keď to Levin prečítal, ostal stáť pred Nikolajom Ivanovičom so

sklonenou hlavou a lístkom v ruke.

Zápasilo v ňom želanie na nešťastného brata teraz zabudnúť s

vedomím, že by to bolo mrzké.

– Zrejme ma chce uraziť, – pokračoval Sergej Ivanovič, – no on ma

uraziť nemôže, naopak, veľmi rád by som mu pomohol, no viem, že sa

to nedá.

– Hej, hej, – opakoval Levin. – Chápem a vážim si tvoj postoj k

nemu, ja ho však vyhľadám.

– Choď, keď chceš, ale neradím ti to, – namietol Sergej Ivanovič. –

Totiž pokiaľ ide o mňa, nebojím sa, nás sa mu nepodarí rozoštvať, ale

kvôli tebe samému ti neradím ta chodiť. Pomôcť sa mu aj tak nedá.

Napokon, urob, ako myslíš.

– Možno sa mu naozaj nedá pomôcť, ale cítim, najmä v tejto chvíli –

to je však iná vec – cítim, že by som nemal pokoja.

– No, to už teda raz nechápem, – začal Sergej Ivanovič. – Chápem

iba jedno, – dodal, – že je to pre mňa lekcia pokory. Lebo odvtedy, ako

29

sa brat Nikolaj stal tým, čím je, celkom inak, oveľa zhovievavejšie

posudzujem to, čo sa nazýva podlosťou… Veď vieš, čo spravil…

– Ach, je to hrozné, hrozné…! – zopakoval Levin.

Keď Levin dostal od Koznyševovho lokaja bratovu adresu, chcel sa

okamžite vybrať za ním, no napokon sa rozhodol, že to odloží na večer.

Pre pokoj duše musí predovšetkým vybaviť vec, pre ktorú do Moskvy

pricestoval. A tak sa od brata odviezol k Oblonskému do úradu, a keď

sa prezvedel o Ščerbackovcoch, pobral sa ta, kde, ako sa dozvedel,

nájde Kitty.

9

O štvrtej vystúpil Levin s tlčúcim srdcom z drožky pri zoologickej

záhrade a pustil sa chodníkom k vŕškom a klzisku; teraz už vedel iste,

že ju tam nájde, lebo pri vchode zbadal koč Ščerbackovcov.

Bol jasný, mrazivý deň. Pred vchodom stáli v radoch koče, sane,

fiakristi, žandári. Sviatočne oblečení ľudia, čo sa im klobúky blyšťali

na ostrom slnku, hmýrili sa pred vchodom, po vymetených

chodníčkoch, aj medzi ruskými chalúpkami s vyrezávanými hrebeňmi;

staré košaté brezy v parku s konármi ovisnutými pod ťarchou snehu

vyzerali akoby vyobliekané do nového slávnostného rúcha.

Šiel chodníkom ku klzisku a hovoril si: „Nesmiem byť rozrušený,

musím sa upokojiť. Čo je s tebou? Čo chceš? Prestaň, hlúpe srdce,“

prihováral sa svojmu srdcu. A čím väčšmi sa chcel upokojiť, tým

väčšmi mu nedochodil dych. Stretol ho akýsi známy a zavolal naňho,

no Levin ani nevedel, kto to je. Došiel k vŕškom, kde štrkotali retiazky

spúšťaných a ťahaných sánok, hrmotali rútiace sa sánky a zvučali

veselé hlasy. Prešiel ešte zopár krokov: pred ním sa vynorilo klzisko a

medzi korčuľujúcimi okamžite spoznal ju.

Že je tu, poznal z radosti a strachu, čo sa ho zmocnili. Stála na

protiľahlom konci klziska a zhovárala sa s akousi paňou. Nebolo vari

nič zvláštne ani na jej odeve, ani na póze; no spoznať ju v tom dave

bolo pre Levina práve také ľahké, ako spoznať ružu v pŕhľave. Všetko

bolo ňou osvietené. Ona bola úsmev, čo ožaroval všetko naokolo. „A to

smiem zostúpiť ta, na ľad a priblížiť sa k nej?“ pomyslel si. Miesto, kde

stála, prichodilo mu ako nedostupná svätyňa a v ktorejsi chvíli div

neodišiel – tak veľmi sa bál. Stálo ho veľké úsilie, kým sa prinútil vziať

na vedomie, že popri nej chodí kde-kto a že aj on sa sem mohol prísť

30

korčuľovať. Zišiel dolu, no dlho sa bál pozrieť na ňu ako na slnko, ale

vnímal ju ako slnko, aj keď na ňu nepozeral.

Na ľade sa v tomto dni týždňa a o tomto čase schádzali ľudia z tých

istých spoločenských kruhov, všetko samí známi. Boli tu majstri v

korčuľovaní, čo sa blýskali svojím umením, i takí, čo sa ešte len učili, tí

sa pohybovali bojazlivo, nešikovne a držali sa operadiel; boli tu chlapci

i starí ľudia, čo sa korčuľovali zo zdravotných dôvodov; Levin ich

všetkých pokladal za deti šťasteny, lebo boli tu, v jej blízkosti. No

všetci akoby ju úplne ľahostajne doháňali, predbiehali, dokonca sa s

ňou zhovárali a celkom nezávisle od nej sa zabávali a využívali

výborný ľad a dobré počasie.

Nikolaj Ščerbackij, Kittin bratanec, sedel s korčuľami na nohách v

kabátci a úzkych nohaviciach na lavičke, a keď spoznal Levina, zavolal

na neho.

– Á, najlepší ruský rýchlokorčuliar! Už dlho ste tu? Ľad je výborný.

Pripnite si chytro korčule!

– Ani ich nemám, – odpovedal Levin, prekvapený, že môže byť

niekto taký smelý a rozjarený v jej blízkosti, a ani na sekundu ju

nespúšťal z očí, hoci sa na ňu priamo nedíval. Cítil, že slnko sa

približuje k nemu. Bola v rohu klziska, dala úzke nôžky v šnurovacích

topánkach do tupého uhla a pustila sa na korčuliach očividne bojazlivo

k nemu. Predbiehal ju chlapec v ruskom kroji, bol zohnutý skoro až k

zemi a zúrivo sa rozháňal rukami. Nekorčuľovala celkom isto; vytiahla

teda ruky z drobného mufu, visiaceho na šnúrke, a pre istotu ich

natiahla pred seba; pozerala na Levina, ktorého už poznala, a usmievala

sa jemu i svojmu strachu. Keď zdolala oblúk, odstrčila sa pevnou

nôžkou a pustila sa rovno k Ščerbackému; chytila sa ho a s úsmevom

kývla Levinovi. Bola ešte krajšia, ako si ju predstavoval.

Keď na ňu myslieval, vedel si ju živo predstaviť celú, najmä

pôvabnú plavú hlávku s výrazom detskej miernosti a dobroty, čo tak

ľahko sedela na pekne tvarovaných dievčenských pleciach. Detský

výraz tváre v spojení s nežnou krásou postavy tvorili jej zvláštny

pôvab, ktorý mu aj utkvel v pamäti: ale čo ho vždy nanovo na nej

prekvapovalo, bol výraz jej očí, krotkých, pokojných a úprimných, a

najmä jej úsmev, čo ho vždy prenášal do čarovného sveta, kde si

prichodil rozcítený a nežný, akým býval, nakoľko sa pamätal, vo

výnimočných dňoch raného detstva.

– Už ste tu dlho? – spýtala sa a podala mu ruku. – Ďakujem pekne, –

dodala, keď jej podal vreckovku, čo jej vypadla z mufu.

31

– Ja? Nie dlho, včera som… vlastne dnes… som prišiel, –

odpovedal, od vzrušenia hneď nepochopiac jej otázku. – Chcel som ísť

hneď k vám, – pokračoval, no len čo si spomenul, s akým úmyslom ju

chcel vyhľadať, zmiatol sa a očervenel.

– Nevedel som, že sa viete korčuľovať, a korčuľujete skvele.

Pozorne na neho pozrela, akoby chcela vypátrať príčinu jeho rozpakov.

– Vašu pochvalu si treba vážiť. Tu ste mali povesť najlepšieho

korčuliara, – povedala a malou rukou v čiernej rukavičke striasla z

mufu ihličky inovate.

– Hej, kedysi som sa veľmi rád korčuľoval; chcel som byť dokonalý.

– Tak sa mi vidí, že všetko robíte tak, – pokračovala s úsmevom.

– Veľmi rada by som vás videla korčuľovať. Zoberte si chytro

korčule, budeme sa korčuľovať spolu.

„Spolu sa korčuľovať! Je to vôbec možné?“ pomyslel si Levin, ako

pozeral na ňu.

– Už aj! – odvetil.

A šiel si založiť korčule.

– Už dlho ste neboli u nás, milostivý pane, – vravel dozorca klziska

Levinovi, keď mu držal nohu a pripevňoval podpätok. – Po vás tu už

nieto majstra. Bude tak dobre? – spýtal sa, uťahujúc remenec.

– Dobre, dobre, len chytro, prosím, – odpovedal Levin a len horko-

ťažko potláčal mimovoľný úsmev šťastia. „Áno,“ rozmýšľal, „toto je

život, toto je šťastie! Spolu, povedala, budeme sa korčuľovať spolu.

Mám jej to povedať hneď teraz? Len preto sa jej to bojím povedať, že

teraz som šťastný, šťastný aspoň tým, že mám nádej… A potom…?

Ale musí to byť! Musí, musí! Preč so slabosťou!“

Levin vstal, vyzliekol kabát, rozbehol sa po drapľavom ľade pri

domčeku, vyletel na hladký ľad a už mu to šlo samo od seba, akoby len

vôľou zrýchľoval, krotil a usmerňoval svoj beh. Placho sa k nej

priblížil, ale jej úsmev ho znova upokojil.

Podala mu ruku, pohli sa popri sebe, rýchlosť sa stupňovala, a čím

rýchlejšie šli, tým tuhšie mu stískala ruku.

– S vami by som sa skôr naučila korčuľovať, akosi vám dôverujem.

– Aj ja si dôverujem, keď sa vy opierate o mňa, – začal, no hneď sa

zľakol, že to vyslovil, a začervenal sa. A naozaj, len čo tie slová

vyriekol, zrazu, ako keď slnko zájde za mraky, z tváre sa jej vytratila

všetka milota a Levin spoznal známu mimiku jej tváre, keď úporne

rozmýšľala: na hladkom čele jej nabehla vrásočka.

– Trápi vás azda niečo? Vlastne nemám právo sa spytovať, – dodal

rýchlo.

32

– Prečo myslíte…? Nie, nič ma netrápi, – odpovedala chladne a

hneď sa spýtala: – Boli ste už s m-lle Linonovou?

– Ešte nie.

– Choďte za ňou, má vás tak rada.

„Čo sa stalo? Zarmútil som ju! Bože, pomôž mi!“ pomyslel si Levin

a rozbehol sa k starej Francúzke so šedivými lokničkami, čo sedela na

lavičke. Privítala ho ako starého priateľa, odhaľujúc v úsmeve falošné

zuby.

– Rastieme, rastieme, – ukázala očami na Kitty, – a starneme. Tiny

bear3 je už veľký! – pokračovala so smiechom a pripomenula mu jeho

žart o troch slečnách, ktoré pomenoval po troch medvieďatách z

anglickej rozprávky. – Pamätáte sa, tak nejako ste to rozprávali!

Vôbec sa nepamätal, ale ona sa už dobrých desať rokov smiala

tomuto žartu a stále ho mala rada.

– No choďte, choďte sa korčuľovať. Aj našej Kitty to už ide, však?

Keď sa Levin vrátil ku Kitty, netvárila sa už prísne, jej oči hľadeli

zas tak úprimne a milo, ale Levinovi sa pozdalo, že jej vľúdnosť

podfarbuje akýsi zvláštny, zámerne pokojný tón. A zosmutnel. Keď mu

porozprávala o svojej starej vychovávateľke, o jej čudáctvach, spýtala

sa ho, ako žije.

– Naozaj sa v zime na dedine nenudíte? – spýtala sa.

– Nie, nenudím sa, mám veľa práce, – odpovedal a uvedomil si, že

Kitty i jemu nanucuje svoj pokojný tón, z ktorého sa nevládze vymaniť;

tak tomu bolo aj na začiatku zimy.

– Dlho sa zdržíte? – spýtala sa ho.

– Neviem, – odpovedal bezmyšlienkovite. Pomyslel si, že ak sa

poddá tomuto jej pokojnému, priateľskému tónu, zas odíde bez

rozuzlenia, a rozhodol sa vzoprieť.

– Ako to, že neviete?

– Neviem. To závisí od vás, – dostal zo seba, vzápätí sa zdesil

svojich slov.

Či nepočula, čo povedal, alebo nechcela počuť, no zrazu akoby sa

bola potkla, dva razy klepla korčuľou a rýchlo od neho odchádzala.

Prišla k m-lle Linonovej, voľačo jej povedala a zamierila k domčeku,

kde si dámy skladali korčule.

„Bože môj, čo som to spravil! Bože môj dobrý! Pomôž mi, poraď

mi,“ modlil sa Levin a súčasne cítil, ako sa mu žiada urobiť prudký

pohyb; rozbehol sa, krúžkujúc dovnútra aj von.

3 medvedík (angl.)

33

Medzitým vyšiel z kaviarne mladý muž, najšikovnejší z

krasokorčuliarskeho dorastu, ktorý s cigaretou v ústach a s korčuľami

na nohách s hrmotom zbehol dolu schodmi. Ani nezmenil nenútenú

polohu rúk a vyrazil vpred po ľadovej ploche.

– Pozrime sa, nový fígeľ! – zvolal Levin a už aj bežal hore, aby ten

nový fígeľ vyskúšal.

– Nezabite sa, na to treba prax! – zavolal za ním Nikolaj Ščerbackij.

Levin vystúpil na schodíky a z celej sily sa rozbehol, udržujúc

rovnováhu pri nezvyčajnom pohybe rukami. Na poslednom schode sa o

niečo zachytil, no len čo sa dotkol ľadu rukou, prudko sa mykol,

vyrovnal polohu a so smiechom pokračoval v ceste.

„Aký zlatý, chutný,“ pomyslela si Kitty, ktorá práve vtedy

vychádzala s m-lle Linonovou z domčeka, a pozrela naň s úsmevom

vyrovnanej nehy ako na milovaného brata. „Som vari ja na vine,

spravila som niečo zlé? Vravia tomu koketovanie. Viem, že milujem

iného; ale mne je s ním aj tak veselo, taký je zlatý. No načo to len

povedal…?“ rozmýšľala.

Keď Levin uvidel, že Kitty a jej matka, ktorá na ňu čakala na

schodoch, odchádzajú, celý červený od rýchleho pohybu zastal a

zamyslel sa. Zložil si korčule a pri východe matku s dcérou dobehol.

– Teší ma, že vás vidím, – povedala kňažná. – Prijímame vo štvrtok

ako zvyčajne.

– Teda dnes?

– Budete vítaný, – odpovedala chladne.

Tento chladný tón Kitty zamrzel a neodolala želaniu zahladiť dojem,

čo vyvolal matkin chlad. Obrátila hlavu a povedala s úsmevom:

– Do videnia.

Práve vtedy vchádzal do parku Stepan Arkaďjič, s klobúkom nabok,

s rozžiarenou tvárou aj očami – ako bodrý víťaz. No keď došiel k

testinej, odpovedal na jej otázky, týkajúce sa Dolly, už so skormútenou

previnilou tvárou. Keď mal tento tichý, zarmucujúci rozhovor s

testinou za sebou, vypäl hruď a chytil Levina pod pazuchu.

– Tak čo, pôjdeme? – spýtal sa. – Stále som na teba myslel a som

veľmi rád, že si tu, – pozrel mu významne do očí.

– Pôjdeme, pravdaže, – odpovedal šťastný Levin, ktorému v ušiach

stále znelo: „Do videnia“, a videl stále úsmev, čo tie slová sprevádzal.

– Do Anglie alebo Ermitáže?

– Mne je to jedno.

– No tak do Anglie, – rozhodol Stepan Arkaďjič; Angliu vybral

preto, že tam bol viac dlžný ako v Ermitáži. Nepokladal preto za

34

správne tomuto hotelu sa vyhýbať. – Máš drožku? To je dobre, koč som

totiž poslal preč.

Celou cestou priatelia mlčali. Levin rozmýšľal o tom, čo znamenala

premena v Kittinej tvári, a raz sa presviedčal, že má nádej, raz upadal

do zúfalstva a jasne videl, že jeho nádej nemá opodstatnenie, no pritom

sa cítil celkom iným človekom, nepodobným tomu, akým bol pred jej

úsmevom a slovami „Do videnia“.

Stepan Arkaďjič cestou zostavoval menu obeda.

– Kambalu máš dúfam rád, – poznamenal, keď prichádzali k hotelu.

– Prosím? – spýtal sa Levin. – Kambalu? Áno, kambalu zbožňujem.

10

Keď vkročili do hotela, nemohol Levin nezbadať, že tvár i celú

postavu Oblonského prestupuje akýsi zvláštny tlmený jas. Oblonskij si

vyzliekol kabát a v klobúku nakrivo, dávajúc v chôdzi príkazy Tatárom

vo frakoch a so servítkami, čo sa naňho doslova lepili, prešiel do

jedálne. Ukláňal sa napravo, naľavo známym, ktorí sa aj tu, ako všade

inde, vyskytovali a natešene ho vítali, a pobral sa k bufetu, po vodke si

dal kúsok ryby a vymaľovanej, vymašličkovanej, vyčipkovanej

Francúzke s kučierkami, čo sedela za malým pultom, povedal čosi také,

že sa ešte aj tá Francúzka úprimne zasmiala. Levin si len preto nevypil

vodky, že ho tá Francúzka, vari celá zostavená z cudzích vlasov,

poudre de riz a vinaigre de toilette4 urážala. Rýchle odišiel od nej,

akoby to miesto bolo nečisté. Duša mu prekypovala spomienkami na

Kitty a v očiach mu žiaril úsmev víťazstva a šťastia.

– Nech sa páči sem, vaša jasnosť, tu vás nebudú vyrušovať, vaša

jasnosť, – vravel obzvlášť dolípavý starý pobelavý Tatár so širokou

panvou a s poletujúcimi šosmi fraku nad ňou. – Nech sa páči, vaša

jasnosť, – oslovil Levina, na znak úcty k Stepanovi Arkaďjičovi

obskakoval aj jeho hosťa.

Bleskovo prestrel cez obrus na okrúhlom stole pod nástenným

bronzovým svietnikom čistý obrus, potisol plyšové stoličky, zastal si

pred Stepanom Arkaďjičom so servítkou a jedálnym lístkom v rukách a

čakal príkazy.

– Ak sa bude páčiť, vaša jasnosť, box sa hneď uvoľní: je tam knieža

Golicyn s dámou. Dostali sme čerstvé ustrice.

4 ryžový púder a toaletný ocot (franc.)

35

– Á! Ustrice.

Stepan Arkaďjič sa zamyslel.

– Levin, nezmeníme plán? – spýtal sa s prstom na jedálnom lístku: A

na tvári sa mu zračili vážne pochybnosti. – A sú dobré tie ustrice? Ale

pravdu!

– Flensburské, vaša jasnosť, ostendské nie sú.

– Keď flensburské, tak flensburské, len či sú čerstvé?!

– Včera sme ich dostali, prosím.

– Hádam začneme ustricami, no potom musíme zmeniť celý plán.

Čo povieš?

– Mne je všetko jedno. Najradšej by som si dal šči a kašu; lenže to tu

nemajú.

– Kaša à la russe, bude sa páčiť? – spýtal sa Tatár nahnutý nad

Levinom ako pestúnka nad dieťaťom.

– No teraz celkom vážne, čo ty vyberieš, bude dobré. Vylietal som

sa na korčuliach, vyhladol som. A nemysli si, – dodal, keď si všimol,

ako sa Oblonskij nespokojne tvári, – že som tvoj výber neocenil. Rád si

dobre zajem.

– Aby nie! Vrav, čo chceš, toto je jedna zo životných radostí, –

zvolal Stepan Arkaďjič. – Nuž, braček, dones nám ty dvadsať, nie, to

je málo, tridsať ustríc, zeleninovú polievku…

– Printanière, – vsunul Tatár. Lenže Stepan Arkaďjič mu zrejme

nechcel dožičiť radosť menovať jedlá po francúzsky.

– Zeleninovú, vieš? Potom kambalu s hustou omáčkou, potom…

roastbeef; ale počuj, nech je dobrý. A vari kapúna, no a miešané

ovocie.

Tatár si spomenul, že Stepan Arkaďjič nemá vo zvyku menovať

jedlá podľa francúzskeho jedálneho lístka, nuž neopakoval jedlá po

ňom; no dožičil si potešenie zopakovať celú objednávku podľa

jedálneho lístka: „Soupe printaniére, turbot sauce Beaumarchais,

poulard à ľ estragon, macédoine de fruits…“ a hneď – ako na

strunách – položil jedálny lístok a zobral druhý, nápojový, a priniesol

ho Stepanovi Arkaďjičovi.

– A čo budeme piť?

– Čo chceš, len nie veľa, hoci šampanské, – povedal Levin.

– Ako? Hneď na začiatku? Vlastne dobre, aj tak sa dá. Máš rád s

bielou pečaťou?

– Cachet blanc, – vpadol Tatár,

– Tak túto značku daj k ustriciam, neskôr uvidíme.

– Áno, prosím. Stolové víno aké rozkážete?

36

– Prines nuit. Nie, lepšie bude klasické chablis.

– Áno, prosím. Syr sa bude páčiť váš?

– Áno, dobre, parmezán. Alebo máš rád iný?

– Nie, je mi to jedno, – zopakoval Levin s nezadržateľným

úsmevom. A Tatár s vejúcimi šosmi odbehol a o päť minút sa vrátil s

misou otvorených ustríc na perleťových mušliach a s fľašou medzi

prstami.

Stepan Arkaďjič pokrčil naškrobenú servítku, zastrčil si ju za vestu,

vyložil si spokojne ruky na stôl a pustil sa do ustríc.

– Nie sú zlé, – vravel, ako vylupoval striebornou vidličkou z

perleťových mušlí mľaskavé ustrice a prehĺtal ich jednu za druhou. –

Nie sú zlé, – opakoval a upieral vlhké, ligotavé oči raz na Levina, raz

na Tatára.

Levin jedol ustrice, hoci biely chlieb so syrom by mu bol milší. Ale

nadchýnal sa Oblonským. Ešte aj Tatár, čo práve odkrútil zátku a

nalieval perliace sa víno do jemných širokých pohárov, popravil si

nákrčník a pozeral na Stepana Arkaďjiča s uveličeným, významným

úsmevom.

– Akosi neobľubuješ ustrice, – podotkol Stepan Arkaďjič, keď si

vypil za pohár vína, – alebo máš nejaké starosti? Hm?

Chcel, aby bol Levin veselý. No nedá sa povedať, že by Levin bol

smutný – bol stiesnený. S tým, čo mal v duši, cítil sa zle a trápne v

reštaurácii, medzi boxmi, kde sa obedovalo s dámami, v tom chvate a

zhone; toto prostredie bronzu, zrkadiel, plynových lámp, Tatárov – to

všetko ho urážalo. Bál sa, že poškvrní to, čím prekypovalo jeho srdce.

– Ja? Áno, mám starosti; no okrem toho ma toto všetko akosi

stiesňuje, – odpovedal. – Nevieš si predstaviť, aké sa to mne

vidiečanovi vidí všetko čudné, povedzme nechty toho pána tam u

teba…

– Hej, zbadal som, že ťa nechty chudáka Grineviča veľmi zaujali, –

zasmial sa Stepan Arkaďjič.

– Neznášam to, – povedal Levin. – Pokús sa vžiť do mňa, pozri na

vec z hľadiska vidiečana. My na dedine sa usilujeme mať ruky v takom

stave, aby sa nimi dalo pohodlne pracovať; preto si nechty striháme,

občas si vyhŕňame rukávy. No tu si ľudia naschvál nechávajú rásť

nechty, pokiaľ to len ide, a do manžiet si zakladajú akési tanieriky, vraj

gombičky, aby už naskrze nič nemohli robiť.

Stepan Arkaďjič sa veselo usmieval.

– Áno, je to príznak toho, že hrubú prácu nepotrebuje. Pracuje

hlavou…

37

– To je možné. No aj tak mi je to čudné, práve tak ako mi je čudné

teraz to, že my vidiečania sa usilujeme čo najrýchlejšie sa najesť, aby

sme porobili svoju robotu, kým my dvaja sa tu usilujeme jesť čím

dlhšie, a preto konzumujeme ustrice…

– No áno, – nadviazal Stepan Arkaďjič. – No práve v tom je účel

vzdelania: zo všetkého si vedieť spraviť pôžitok.

– Ak to má byť účel, radšej budem divochom.

– To si ty aj tak. Vy Levinovci ste všetci divosi.

Levin vzdychol. Spomenul si na brata Nikolaja a razom sa zahanbil,

srdce sa mu zovrelo, zachmúril sa; ale Oblonskij začal tému, čo hneď

upútala jeho pozornosť.

– Tak čo, zájdeš dnes večer k našim, k Ščerbackovcom? – opýtal sa

a odtisol prázdne drapľavé mušle, pritiahol si syr a významne blysol

očami.

– Áno, určite, – odpovedal Levin. – Hoci sa mi zdalo, že ma kňažná

nepozvala bohvieako srdečne.

– Ale prosím ťa! Taká hlúposť! To už je jej spôsob… Tak braček,

teraz dones polievku…! Je to spôsob grande dame, – pokračoval Stepan

Arkaďjič. – Aj ja ta prídem, len ešte musím skočiť na skúšku spevu ku

grófke Baninovej. Že nie si divoch? Čím teda vysvetliť tvoj náhly

odchod z Moskvy? Ščerbackovci sa stále na teba vypytovali, akoby

bola moja povinnosť vedieť to. A ja zatiaľ viem len jedno: robíš vždy

to, čo iný nie.

– Áno, – povedal Levin pomaly a vzrušene. – Máš pravdu, som

divoch. No moja divosť nespočíva v tom, že som vtedy odcestoval, ale

v tom, že som teraz prišiel. Teraz som prišiel…

– Och, ty šťastný človek! – podchytil Stepan Arkaďjič a díval sa

Levinovi do očí.

– Prečo?

– Bujné kone poznám podľa strunistého kroku, zaľúbeného

mládenca podľa smútku v oku, – zarecitoval Stepan Arkaďjič. – Máš

celý život pred sebou.

– A ty vari už za sebou?

– Nie, celkom ešte nie, no ty máš budúcnosť, ja len prítomnosť – tu

a tam.

– Čo je?

– Nuž, nedobre. No nechcem hovoriť o sebe, aj tak sa to všetko nedá

vysvetliť, – odpovedal Stepan Arkaďjič. – Načo si to vlastne prišiel do

Moskvy…? Hej, odprac to! – zavolal Tatárovi.

38

– Už tušíš? – odpovedal Levin a nespúšťal zo Stepana Arkaďjiča

svoje kdesi v hĺbke svetielkujúce oči.

– Tuším, ale sám o tom nemôžem začať. Už podľa toho môžeš

vidieť, či som, alebo nie som na stope. – Stepan Arkaďjič hľadel na

Levina s jemným úsmevom.

– No a čo mi povieš? – ozval sa Levin trasúcim sa hlasom; cítil, že

sa mu na tvári chvejú všetky svaly. – Aký je tvoj názor?

Stepan Arkaďjič pomaly pil svoje chablis, pričom nespúšťal z

Levina oči.

– Ja? – povedal napokon, – na tomto svete si nič väčšmi neželám,

nič. Lepšie by sa ani nemohlo stať.

– Ale nemýliš sa? Vieš, o čom je reč? – ozval sa Levin s pohľadom

vpitým do spoločníka. – Myslíš si, že je to možné?

– Myslím si, že hej. Prečo by nebolo?

– Ale naozaj si myslíš, že je to možné? Povedz všetko, čo si myslíš!

A čo ak dostanem košom…? Som dokonca presvedčený…

– Prečo myslíš? – usmial sa Stepan Arkaďjič.

– Niekedy sa mi to tak vidí. Bude to predsa hrozné aj pre ňu, aj pre

mňa.

– No v každom prípade pre dievča to nie je nič hrozné. Každé dievča

je pyšné, keď ho popýtajú o ruku.

– Každé možno, ale ona nie.

Stepan Arkaďjič sa usmial. Tak dobre sa vedel vžiť do Levinových

pocitov, vedel, že pre neho sa všetky dievčatá na svete delia na dva

druhy; prvý – to sú všetky dievčatá na svete okrem nej, tieto dievčatá

majú všetky ľudské chyby a sú to celkom obyčajné dievčatá; druhý – to

je ona jediná – bez chýb a prevyšujúca všetko ľudské.

– Počkaj, veď si vezmi z tej omáčky, – zadržal ruku Levinovi, ktorý

odtískal od seba omáčku.

Levin si pokorne nabral omáčku, ale Stepanovi Arkaďjičovi jesť

nedal.

– Počkaj, počkaj, – začal. – Pochop, pre mňa je to otázka života a

smrti. Ešte som o tom s nikým nehovoril. Ani s nikým okrem teba

hovoriť nemôžem. Hoci sa vo všetkom odlišujeme – každý máme svoje

záľuby, názory, ja viem, že ma máš rád a chápeš ma, a preto ťa aj ja

mám strašne rád. Ale preboha ťa prosím, buď celkom úprimný.

– Však ti aj vravím, čo si myslím, – usmieval sa Stepan Arkaďjič. –

Ba poviem ti viac: moja Dolly je skvelá žena… – Stepan Arkaďjič si

spomenul, ako to medzi nimi vyzerá, a vzdychol si; po chvíli

pokračoval: – Má dar jasnozrivosti. Vidí ľudí skrz-naskrz; vie aj to, čo

39

bude, najmä pokiaľ ide o sobáše. Napríklad predpovedala, že

Šachovská sa vydá za Brentelna. Nik tomu nechcel veriť, a tak bolo. A

ona je na tvojej strane.

– V akom zmysle?

– V takom, že nielenže ťa má rada, ale aj vraví, že Kitty bude určite

tvojou ženou.

Pri týchto slovách sa Levinova tvár zrazu rozžiarila úsmevom, čo má

tak blízko k slzám dojatia.

– Ona to vraví! – vykríkol Levin. – Vždy som vravel, že tvoja žena

je poklad. Ale dosť, dosť už o tom, – povedal, vstávajúc.

– Dobre, no sadni si.

Levin však nemohol sedieť. Prešiel sa dva razy pevným krokom po

maličkej miestnosti, zažmurkal, aby rozohnal slzy, a až potom si zase

sadol za stôl.

– Musíš pochopiť, toto nie je iba láska, – pokračoval. – Bol som už

zaľúbený, no toto je iné. To už nie je môj cit, ale akoby mnou vládla

akási vonkajšia sila. Aj som odcestoval, lebo som si povedal, že to nie

je možné, chápeš, ako šťastie, ktoré sa na zemi nemôže uskutočniť;

bojoval som so sebou, a vidím, že takto žiť nemôžem. A musí sa to

rozhodnúť…

– No na kieho si potom odcestoval?

– Ach, počkaj! Koľko myšlienok mi víri hlavou! Na čo všetko sa

musím povypytovať! Počúvaj! Ani predstaviť si nevieš, čo si pre mňa

spravil, že si mi to povedal. Taký som šťastný, až som odporný; na

všetko som zabudol… Dnes som sa dozvedel, že brat Nikolaj… vieš, je

tu… aj na neho som zabudol. Zdá sa mi, že aj on musí byť šťastný. Je

to čosi ako pomätenosť. Ale jedno je strašné… Ty si sa ženil, poznáš

ten pocit… strašné je, že my starí chlapi máme všeličo za sebou… nie

lásku, ale hriechy… a zrazu sa zblížime s bytosťou čistou, nevinnou; a

to je hnusné, a preto sa človek nemôže necítiť nízkym.

– No, ty už ozaj nemáš veľa hriechov.

– Ach, ale predsa, – zvolal Levin, – predsa ‚s odporom si premietať

svoj život začínam, trasiem sa, trpko žalujem, a všetko preklínam…’

Veru tak.

– Čo sa dá robiť, taký je už svet, – vyhlásil Stepan Arkaďjič.

– Ostáva mi jediná útecha ako v tej modlitbe, ktorú som mal vždy

rád: nie podľa zásluh mi odpusť, ale z milosrdenstva. Aj ona môže len

odpustiť.

40

11

Levin dopil, chvíľu obaja mlčali.

– Čosi ti ešte musím povedať. Poznáš Vronského? – spýtal sa Stepan

Arkaďjič.

– Nie, nepoznám. Prečo sa spytuješ?

– Dones ešte, – oslovil Stepan Arkaďjič Tatára, ktorý dolieval do

pohárov a zvŕtal sa okolo nich najmä vtedy, keď ho nebolo treba.

– Načo by som ho mal poznať?

– Nuž nato by si mal poznať Vronského, lebo je to jeden z tvojich

konkurentov.

– Čo je ten Vronskij? – spýtal sa Levin a jeho detsky nadšený výraz,

v ktorom sa Oblonskij len pred chvíľočkou kochal, bol zrazu zlostný,

nepríjemný.

– Vronskij je jeden zo synov grófa Kirilla Ivanoviča Vronského a

jeden z reprezentantov zlatej petrohradskej mládeže. Zoznámil som sa s

ním v Tveri; keď som tam slúžil, on ta prišiel na verbovačku regrútov.

Je nesmierne bohatý, pekný, má styky, je krídelným pobočníkom a

pritom veľmi milý, dobrý chlapec. Ba viac, ako dobrý chlapec. Ako

som ho mal príležitosť tu poznať, je aj vzdelaný a veľmi múdry,

slovom človek, ktorý to ďaleko dotiahne.

Levin sa len mračil.

– No a prosím ťa, zjavil sa tu čoskoro po tebe a ako to vidím ja, je

po uši zaľúbený do Kitty a iste chápeš, že matka…

– Prepáč, ale vonkoncom ničomu nerozumiem, – prerušil ho Levin

hnevlivo, chmúrne. A hneď mu prišiel na um brat Nikolaj, aj to, aký je

podlý, že naňho zabudol.

– Počkaj, nože počkaj, – tíšil ho Stepan Arkaďjič s úsmevom a

dotkol sa mu ruky. – Povedal som ti, čo viem, a opakujem, že v tejto

delikátnej, srdcovej záležitosti, pokiaľ sa vôbec dá domýšľať, šance

máš ty, taký je môj dojem.

Levin sa hodil na operadlo stoličky, v tvári bol bledý.

– Ale radím ti pustiť sa do veci čím prv, – pokračoval Oblonskij,

dolievajúc mu vína.

– Nie, ďakujem ti pekne, už nebudem, – Levin odtiahol pohár. –

Udrelo by mi do hlavy… No, a ty sa máš ako? – pokračoval v zjavnom

úsilí zvrtnúť reč na iné.

– Ešte slovo: pre istotu ti radím vec vyriešiť čo najskôr. No dnes ti

neodporúčam o tom hovoriť, – pokračoval Stepan Arkaďjič. – Choď

zajtra ráno klasicky popýtať o ruku, a nech ti pánboh pomáha…

41

– Stále sa zberáš prísť ku mne na poľovačku, nie? Príď teda na jar, –

povedal Levin.

Teraz z tej duše ľutoval, že sa zdôveril Stepanovi Arkaďjičovi. Jeho

nevšedný cit bol poškvrnený rečami o konkurencii voľajakého

petrohradského oficiera, dohadmi a radami Stepana Arkaďjiča.

Stepan Arkaďjič sa usmial. Chápal, čo sa deje v Levinovej duši.

– Niekedy prídem, – povedal. – Veru, kamarát, ženy, to sú skrutky,

na ktorých sa všetko otáča. Aj so mnou to, napríklad, zle stojí, veľmi

zle. A všetko pre ženy. Chcem od teba úprimné slovo, – pokračoval,

pričom vyťahoval z vrecka cigaru a druhou rukou nepúšťal pohár, –

poraď mi.

– Ale v akej veci?

– Nuž v tejto. Povedzme, si ženatý, miluješ svoju ženu, ale zaľúbiš

sa do inej…

– Prepáč, také čosi vôbec nechápem, ako keby… takisto to

nechápem, ako keby som teraz, najedený, šiel okolo pekárne a ukradol

vekňu.

Stepanovi Arkaďjičovi sa blyšťali oči väčšmi ako inokedy. – No a?

Vekňa zavše tak rozvoniava, že sa človek nezdrží.

Himmlisch isťs, wenn ich bezwungen

Meine irdische Begier;

Aber noch wenn’s nicht gelungen,

Hatť ich auch recht hübsch Plaisir!5

Pri tomto sa Stepan Arkaďjič veľmi jemne usmieval. Ani Levin

neodolal a usmial sa.

– Teraz ale vážne, – pokračoval Oblonskij. – Pochop, také milučké,

krotké, milujúce stvorenie, žena úbohá, osamelá, čo všetko obetovala.

A teraz, keď sa to už stalo – pochop – mám ju azda opustiť? Povedzme,

že sa s ňou rozídem, aby som nenarušil rodinný život; no nemám ju

azda poľutovať, zabezpečiť, zmäkčiť úder?

– No to sa teda mýliš. Vieš, podľa mňa sa ženy delia na dva druhy…

vlastne nie… presnejšie: sú ženy a sú… Ja som ani pôvabné hriešne

stvorenia nevidel a ani neuvidím, a také, aká je tá namachlená

5 Ak viem svoju vášeň skrotiť, mávam pocit blažený.

Ak však prehrám s ňou, mám pocit blaženejší, verte mi. (nem.)

42

Francúzka s lokňami pri pulte, sú v mojich očiach hnusoby, a všetky

nemravné, to je isté.

– A tá z evanjelia?

– Ale prosím ťa! Kristus by tie slová nikdy nebol vyslovil, keby bol

vedel, ako sa budú zneužívať. Z celého evanjelia si ľudia pamätajú len

to. Ostatne, nehovorím to, čo si myslím, ale to, čo cítim. Hriešne ženy

sa mi hnusia. Ty sa bojíš pavúkov, ja tých hnusôb. Istotne si neskúmal

pavúky a nepoznáš mravy: ja takisto.

– Tebe sa to vraví; si celkom ako ten Dickensov pán, čo si

prehadzuje ľavou rukou cez pravé plece všetky nepríjemné otázky.

Lenže popretie faktu – nie je odpoveď. Radšej mi povedz, čo robiť? Čo

však robiť? Žena starne a našinec životom prekypuje. Ani sa nenazdáš

a zistíš, že ju nemôžeš milovať takou láskou, nech by si si ju ako vážil.

A zrazu sa ti pritrafí taká láska a si stratený, stratený! – dokončil s

clivým zúfalstvom Stepan Arkaďjič.

Levin sa usmial.

– Áno, som stratený, – pokračoval Oblonskij. – Ale čo robiť?

– Nekradnúť vekne.

Stepan Arkaďjič sa rozosmial.

– Och ty moralista! Veď pochop, sú tu dve ženy: jedna nástojí len na

svojich právach, to znamená na láske, ktorú jej nemôžeš dať; no druhá

ti obetuje všetko, a nežiada nič. Čo tu robiť? Ako sa zachovať? Je to

strašná tragédia.

– Ak chceš počuť moje krédo, poviem ti, že nevidím v tom nijakú

tragédiu. Aj ti poviem, prečo. Podľa mňa láska… obe lásky, ktoré

definuje, ako sa pamätáš, Platón vo svojom Symposiu, obe lásky sú pre

ľudí skúšobným kameňom. Jedni uznávajú len jednu, iní tú druhú. A tí,

čo uznávajú len neplatonickú lásku, darmo hovoria o tragédii. Pri

takejto láske nemôže dôjsť k nijakej tragédii. „Srdečná vďaka za

pôžitok, moja úcta!“ to je celá tragédia. No a pri platonickej láske

nemôže dôjsť k tragédii zas preto, lebo pri takej láske je všetko jasné a

čisté, preto…

V tej chvíli si Levin spomenul na svoje hriechy a na vnútorný boj,

čo prekonal. A nečakane dodal:

– Napokon, možno máš pravdu. Možno je to tak… Ale neviem,

naozaj neviem.

– Tak vidíš, – povedal Stepan Arkaďjič, – ty si rýdzi človek. Je to

tvoj klad i tvoj nedostatok. Si rýdza povaha a chceš, aby sa celý život

skladal z rýdzich javov, no to sa nestáva. Vidíš, pohŕdaš verejnou

činnosťou, pretože by si chcel, aby práca vždy zodpovedala cieľu, no to

43

sa nestáva. Ďalej chceš, aby činnosť jednotlivca mala vždy svoj cieľ,

aby láska a rodinný život boli vždy jedno a to isté. No to sa nestáva.

Všetka pestrosť, všetok pôvab, všetka krása života sa skladá z tieňa a

svetla.

Levin si len vzdychol. Pohrúžil sa do seba a Oblonského nepočúval.

A náhle obaja pocítili, že aj keď sú priatelia, aj keď spolu obedovali

a pili víno, ktoré by ich malo ešte väčšmi zblížiť, každý myslí len na to

svoje a jeden s druhým vlastne nič nemá. Oblonskij už neraz po obede

zažil takéto úplné odcudzenie namiesto zblíženia a vedel, čo v takýchto

prípadoch robiť.

– Platiť! – zvolal a vyšiel do susednej sály, kde hneď stretol

známeho pobočníka a začal sa s ním zhovárať o istej herečke a mužovi,

čo si ju vydržuje. A po rozhovore s Levinom, ktorý ho vždy donútil k

veľkému vypätiu tela i ducha, mal Oblonskij pri rozhovore s

pobočníkom hneď pocit úľavy a osvieženia.

Keď sa zjavil Tatár s účtom na dvadsaťšesť rubľov a nejaké kopejky

plus prepitné, Levin, ktorý by sa bol ako vidiečan inokedy zdesil sumy

štrnástich rubľov, čo naň pripadli, teraz si to ani nevšimol, zaplatil a

pobral sa domov, aby sa preobliekol a potom šiel k Ščerbackovcom,

kde sa malo rozhodnúť o jeho osude.

12

Kňažná Kitty Ščerbacká mala osemnásť rokov. Do spoločnosti

chodila prvú zimu. A úspechy v spoločnosti mala väčšie ako obe jej

staršie sestry, dokonca väčšie, ako očakávala kňažná, jej matka.

Nielenže sa skoro všetci mladíci, čo vymetali moskovské plesy, do

Kitty zaľúbili, no hneď v prvú zimu sa ukazovali dve vážne partie:

Levin a krátko po jeho odchode gróf Vronskij.

Levin, ktorý sa zjavil začiatkom zimy, jeho časté návštevy a zjavná

láska ku Kitty boli podnetom k prvým vážnym rozhovorom medzi

Kittinými rodičmi o jej budúcnosti a k sporom medzi kňažnou a

kniežaťom. Knieža bol na Levinovej strane, vravel, že pre Kitty si nič

lepšie neželá. Ale kňažná, verná zvyku žien obchádzať problém,

vravela, že Kitty je primladá, že Levin nijako nenaznačuje, že má vážne

úmysly, že Kitty necíti k nemu náklonnosť, a ďalšie dôvody; len to

hlavné nepovedala: že čaká pre dcéru lepšiu partiu a že jej je Levin

nesympatický a vôbec mu nerozumie. A keď Levin nečakane

odcestoval, kňažná sa potešila a mužovi víťazoslávne povedala: „Vidíš,

44

mala som pravdu.“ No keď sa zjavil Vronskij, potešila sa ešte väčšmi,

utvrdiac sa v mienke, že Kitty musí spraviť nielen dobrú, ale až skvelú

partiu.

V matkiných očiach nemohlo byť o nejakom porovnávaní

Vronského s Levinom ani reči. Na Levinovi sa jej nepozdávali jeho

čudácke a tvrdé úsudky ani jeho spoločenská neobratnosť, prameniaca,

ako si myslela, z pýchy, ani jeho, podľa jej názoru, akýsi barbarský

život na dedine, čo sa krúti okolo dobytka a sedliakov; ani to sa jej

veľmi nevidelo, že on, zaľúbený do jej dcéry, chodil do domu pol druha

mesiaca a len vari na čosi skúmavo čakal, akoby sa bál, či to nebude

priveľká česť, keď popýta dievča o ruku, a nechápal, že sa musí

vyjadriť, keď raz chodí do domu, kde je dievča na vydaj. A tu sa bez

všetkého vychytí a odcestuje. „Ešte šťastie, že nie je príťažlivý a Kitty

sa doňho nezaľúbila,“ uvažovala matka.

Vronskij bol naplnením všetkých matkiných túžob. Veľmi bohatý,

múdry, urodzený, na najlepšej ceste ku skvelej kariére pri vojsku aj pri

dvore a navyše očarujúci človek. Nič lepšie si nemohla želať.

Na plesoch Vronskij otvorene Kitty dvoril, tancoval s ňou a chodil k

nim na návštevy, čiže nedalo sa pochybovať o vážnosti jeho úmyslov.

No matka aj tak prežívala zimu vo veľkých starostiach a nervozite.

Pokiaľ ide o kňažnú, vydala sa pred tridsiatimi rokmi, nahováračkou

bola teta. Snúbenec, o ktorom sa už všetko vopred vedelo, prišiel,

uvidel snúbenicu, rodina zas jeho; teta potom všetko pozisťovala a

oznámila, aký bol vzájomný dojem; dojem bol dobrý; potom v určený

deň popýtali rodičov o dcérinu ruku a rodičia dali očakávaný súhlas.

Všetko prebehlo hladko a jednoducho. Tak sa aspoň kňažnej zdalo. Na

vlastných dcérach však skúsila, že to, čo sa jej zdalo najbežnejšou

vecou – vydávať dcéry, nie je vôbec ľahké a jednoduché. Koľko

strachu prežila, koľko myšlienok sa jej prehnalo hlavou, koľko peňazí

to stálo, koľko potýčok mala s mužom pri vydaji starších dcér Darie a

Natálie! Teraz, keď chodila do spoločnosti s najmladšou, prežívala ten

istý strach, zmietali ňou tie isté pochybnosti a s mužom sa vadili ešte

búrlivejšie ako kvôli starším dcéram. Starý knieža, ako všetci otcovia,

bol obzvlášť úzkostlivý na cnosť a nedotknutosť svojich dcér; prepiato

žiarlil na dcéry, najmä na Kitty, ktorá bola jeho miláčikom, a kňažnej

robil na každom kroku výstupy zato, že dcéru kompromituje. Kňažná si

už na to zvykla pri starších dcérach, no tentoraz cítila, že úzkostlivosť

kniežaťa má hlbšie korene. Videla, že sa v poslednom čase mnohé

zmenilo na spoločenských zvyklostiach, že materské povinnosti sú

čoraz ťažšie. Videla, že Kittine vrstovníčky zakladajú akési spolky,

45

chodia do akýchsi kurzov, bez zábran sa pohybujú v spoločnosti

mužov, samy chodia po uliciach, mnohé nerobia pukerlíky, a čo najmä,

boli skalopevne presvedčené, že voľba manžela je ich vecou, a nie

vecou rodičov. „Dnes sa už dievčatá inakšie vydávajú ako voľakedy,“

mysleli si všetky tieto dievčence a aj to hlásali, a dokonca aj starí ľudia

boli tej mienky. No ako sa to vlastne dievčence dnes vydávajú, kňažná

sa nemohla dopátrať. Francúzsky spôsob – aby rodičia rozhodovali o

osude detí – sa nezakorenil, odsudzoval sa. Anglický spôsob – úplná

sloboda dievčaťa – sa tiež nezakorenil a v ruskej spoločnosti bol

celkom vylúčený. Ruský spôsob nahovárok sa pokladal za čosi celkom

neslýchané, robili si z neho posmech všetci i sama kňažná. No ako sa

vydávať a ako vydávať dcéry, nevedel nikto. Každý, s kým sa kňažná

príležitostne o tom zhovárala, vravel jej jedno: „Prosím vás, dnes už je

načase zanechať tú starinu. Manželstvo predsa uzatvárajú mladí, a nie

ich rodičia; nech si teda mladí v pokoji zariadia veci tak, ako sami

chcú.“ No ľahko sa tak hovorilo tým, čo nemali dcéry; kňažná však

dobre vedela, že pri bližších stykoch by sa dcéra mohla zaľúbiť, a

zaľúbiť sa do takého, čo sa nemá v úmysle ženiť, alebo do takého, čo

nie je za manžela vhodný. A nech koľko kňažnej húdli, že dnešní mladí

ľudia majú sami rozhodovať o svojom osude, nemohla tomu uveriť,

ako nemohla uveriť, že by v hocakých časoch najvhodnejšie hračky pre

päťročné deti boli nabité pištole. Preto teda mala kňažná s Kitty väčšie

starosti ako so staršími dcérami.

Teraz sa bála, aby Vronskij neostal len pri dvorení. Videla, že dcéra

sa už doňho zaľúbila, ale utešovala sa, že ako čestný človek také niečo

nespraví. Súčasne si však uvedomovala, ako ľahko sa dá pri dnešných

voľných mravoch dievčaťu pomútiť hlava a ako muži vo všeobecnosti

ľahkovážne pozerajú na také previnenie. Minulý týždeň Kitty

zopakovala mame všetko, o čom sa s Vronským pri mazúrke zhovárala.

Obsah rozhovoru matku čiastočne upokojil; ale celkom pokojná byť

nemohla. Vronskij Kitty povedal, že oni, teda obaja bratia, si tak zvykli

vo všetkom sa podriaďovať matke, že nikdy nepodniknú nič vážne, ak

sa s ňou vopred neporadia. „A teraz pre mňa znamená matkin príchod z

Petrohradu neobyčajné šťastie,“ povedal.

Kitty to reprodukovala, nepripisujúc tým slovám nijaký význam.

Lenže matka to chápala inakšie. Vedela, že starú paniu čakajú už po

tieto dni, vedela, že stará pani synovu voľbu schváli, a bolo jej preto

čudné, že Vronskij v obave, aby neurazil matku, dosiaľ nepožiadal

Kitty o ruku; no tak si želala tento sobáš, najmä preto, aby sa oslobodila

od všetkých starostí, že v to uverila. Aj keď kňažnú trápilo nešťastie

46

najstaršej dcéry Dolly, ktorá mienila opustiť muža, vzrušenie z toho, že

sa rozhoduje o osude najmladšej dcéry, pohlcovalo všetky jej pocity.

Dnes, keď sa zjavil Levin, pribudli jej ďalšie starosti. Bála sa, aby

dcéra, ktorá prechovávala, ako sa jej zdalo, k Levinovi istý čas

sympatie, z prepiatej čestnosti neodmietla Vronského, a vôbec, aby

Levinov príchod nezamotal, nezdržal celú vec, čo rýchlo spela k

záveru.

– A čo, Levin je tu už dlho? – spýtala sa kňažná, keď sa vrátili

domov.

– Dnes prišiel, maman.

– Len toľko chcem povedať, – začala kňažná a Kitty z jej vážnej i

oživenej tváre uhádla, o čom bude reč.

– Mama, – ozvala sa Kitty celá zapýrená a rýchlo sa k nej zvrtla, –

prosím, pekne vás prosím, nič nehovorte. Ja viem, všetko viem.

Želala si to isté ako jej matka, ale motívy matkiných túžob ju

urážali.

– Len to chcem povedať, že keď si dala nádej jednému…

– Mamička, srdiečko, nehovorte preboha ďalej. Tak sa o tom bojím

hovoriť.

– Nebudem, nebudem, – zvolala matka, keď uvidela v dcériných

očiach slzy, – ale toto ešte musím, duša moja: sľúbila si mi, že nebudeš

mať predo mnou tajnosti. Nebudeš mať?

– Nikdy, mama, a nijaké, – Kitty sa začervenala a pozrela matke

rovno do očí. – Ale teraz ti nemám čo povedať. Ja… ja… aj keby som

chcela, neviem, čo povedať a ako… neviem…

„Nie, týmito očami nemôže klamať,“ pomyslela si matka a usmiala

sa jej rozrušeniu a šťastiu. Kňažná sa usmiala tomu, aké veľké a

zázračné pripadá chúďaťu Kitty to, čo sa jej teraz odohráva v duši.

13

Kitty mala poobede až do večera podobné pocity ako mládenec pred

bitkou. Srdce jej zrýchlene tĺklo a jej myšlienky sa nemohli na ničom

zachytiť.

Cítila, že dnešný večer, keď sa tí dvaja po prvý raz stretnú, rozhodne

o jej osude. A neprestajne si ich predstavovala, raz každého osve, raz

spolu. Keď rozmýšľala o minulosti, pristavovala sa s potešením, s

pocitom nehy pri spomienkach na priateľstvo s Levinom. Spomienky z

detstva a spomienky na Levinovo kamarátstvo s jej nebohým bratom

47

dodávali jej vzťahu zvláštny poetický pôvab. Jeho láska k nej, ktorou si

bola istá, jej lichotila a tešila ju. Bolo príjemné spomínať na Levina. Do

spomienok na Vronského sa však miešalo niečo trápne, hoci bol

človekom vyrovnaným a spoločensky na výške; akoby tu bolo čosi

falošné – nie v ňom, on bol veľmi prostý a milý – ale v nej samej,

zatiaľ čo v Levinovej prítomnosti si prichodila celkom prostá a

vyrovnaná. No jednako, keď si predstavovala svoju budúcnosť s

Vronským, vynárala sa pred ňou perspektíva iskrivého šťastia, pričom

budúcnosť s Levinom bola hmlistá.

Keď vyšla hore preobliecť sa a pozrela sa do zrkadla, s radosťou

zaznamenala, že má jeden zo svojich dobrých dní a plne vládne silami,

čo aj pre nastávajúce stretnutie potrebovala; navonok sa cítila pokojná,

pohyby mala graciózne, uvoľnené.

Len čo zišla o pol ôsmej do salónu, lokaj ohlásil: „Konstantin

Dmitrič Levin.“ Kňažná bola ešte vo svojej izbe, knieža stále nechodil.

„Tak teraz,“ pomyslela si Kitty a krv sa jej nahrnula k srdcu. Pozrela sa

do zrkadla – zdesila sa, aká je bledá.

Teraz už vedela naisto, že prišiel včaššie preto, aby ju zastihol

samotnú a mohol ju popýtať o ruku. A až teraz videla celú vec po prvý

raz z celkom inej, novej stránky. Až teraz pochopila, že sa to všetko

netýka len jej – s kým bude šťastná a koho miluje – ale že v tejto chvíli

musí ublížiť človeku, ktorého má rada. A ublížiť kruto… Za čo? Za to,

že ju, milý, má rád, že je do nej zaľúbený. No nedá sa nič robiť, inak to

nejde, musí to byť.

„Bože môj, a musím to naozaj ja povedať?“ pomyslela si. „A čo mu

vlastne poviem? Vari mu len nepoviem, že ho nemám rada? To by

nebola pravda. Tak čo mu poviem? Že milujem iného? Nie, to je

vylúčené. Ujdem, ja ujdem.“

Už bola pri dverách, keď počula jeho kroky. „Nie! To by bolo

nečestné. Čo sa mám čo báť? Nič zlé som nespravila. Bude, ako bude!

Poviem pravdu. S ním sa človek ani nemôže trápne cítiť. Tu je,“

povedala si, keď zazrela jeho mocnú i neistú postavu, blýskavé oči a

pohľad uprený na ňu. Pozrela mu rovno do tváre, akoby ho prosila o

zľutovanie, a podala mu ruku.

– Idem tuším nevhod, priskoro, – obzrel sa po prázdnom salóne.

Keď zistil, že sa jeho očakávanie splnilo, že mu nič nebráni vyznať sa

zo svojej lásky, zachmúril sa.

– Ach, nie, – povedala Kitty a sadla si ku stolu.

– Vlastne som ani iné nechcel, len aby ste boli sama, – začal

postojačky a ani na ňu nepozrel, aby nestratil smelosť.

48

– Mama hneď príde. Včera sa veľmi unavila. Včera…

Vravela, ale nevedela, čo vyslovujú jej ústa, a nespúšťala z neho

úpenlivý a láskajúci pohľad.

Pozrel na ňu; začervenala sa a zmĺkla.

– Povedal som vám, že neviem, či som prišiel nadlho… že to závisí

od vás…

Skláňala hlavu čoraz nižšie a nevedela, ako odpovie na to, čo

prichádza.

– Že to závisí od vás, – zopakoval. – Chcel som povedať… chcel

som povedať… Preto som pricestoval… že… aby ste boli mojou

ženou! – dostal zo seba nevediac, čo povedal; ale cítil, že to najhoršie je

vonku, stíchol a pozrel na ňu.

Ťažko dýchala, nedívala sa naňho. Bola vo vytržení. Duša jej

prekypovala šťastím. Ani najmenej nečakala, že jeho vyznanie na ňu

tak mocne zapôsobí. No trvalo to iba chvíľu. Spomenula si na

Vronského. Zdvihla na Levina svoje svetlé úprimné oči, a keď zazrela

jeho zúfalú tvár, rýchlo povedala:

– Nie je to možné… odpusťte mi…

Aká mu bola pred chvíľou blízka, život si nemohol bez nej

predstaviť! Aká mu je teraz cudzia a ďaleká!

– Inak sa to ani nemohlo skončiť, – preriekol s odvráteným

pohľadom.

Poklonil sa a chcel odísť.

14

Lenže práve vtedy vošla kňažná. Keď ich uvidela samých a takých

vzrušených, na tvári sa jej odrazilo zdesenie. Levin sa jej len mlčky

poklonil. Kitty mala sklopené oči, mlčala. „Chvalabohu, odmietla ho,“

pomyslela si matka a jej tvár sa rozžiarila úsmevom, s akým zvyčajne

vítala svojich štvrtkových hostí. Sadla si a začala sa Levina vypytovať,

ako žije na dedine. Znova si sadol, aby vyčkal príchod hostí a

nenápadne sa vytratil.

O päť minút prišla Kittina priateľka grófka Nordstonová, čo sa

lanskej zimy vydala.

Bola to chudá, chorľavá a nervózna žena žltej pleti a čiernych

lesklých očí. Zbožňovala Kitty a jej láska k nej, ako to vždy býva s

láskou vydatých k slobodným, prejavovala sa v úsilí vydať Kitty podľa

vlastného ideálu šťastia, a preto ju chcela vydať za Vronského. Levin,

49

ktorého na začiatku zimy často u nich stretala, jej nikdy nebol

sympatický. Pri každom stretnutí si ho vytrvalo a s chuťou doberala.

– Páči sa mi, keď z výšky svojho majestátu pozrie na mňa a buď

preruší svoj múdry rozhovor so mnou, pretože som hlúpa, buď sa ku

mne zníži. Ohromne sa mi páči, keď sa tak zníži! Som nesmierne rada,

že ma nemôže cítiť, – vravievala o ňom.

A mala pravdu, lebo Levin ju naozaj nemohol ani cítiť a pohŕdal u

nej tým, čím sa ona vystatovala a čo pokladala za svoj klad: jej

nervozitou, jej prefíkaným pohŕdaním a ľahostajnosťou k drsnej

životnej realite.

Medzi grófkou Nordstonovou a Levinom sa ustálil vzťah v

spoločnosti dosť častý: dvaja ľudia, navonok priateľskí, opovrhujú

sebou navzájom natoľko, že sa ani nemôžu voči sebe vážne správať, ba

nemôžu sa ani navzájom uraziť.

Grófka Nordstonová sa hneď vrhla na Levina.

– Á! Konstantin Dmitrič! Zase v našom nerestnom Babylone? –

zvolala a podala mu drobnú žltú ruku, pripomenúc si, že začiatkom

zimy o Moskve povedal, že je to Babylon. – To sa Babylon polepšil, či

ste sa vy pohoršili? – dodala a uškrnula sa na Kitty.

– Som polichotený, grófka, že si tak pamätáte moje slová, –

odpovedal Levin, ktorý sa už spamätal a pohotovo sa vpravil do svojho

žartovno-nepriateľského postoja voči grófke Nordstonovej. – Zrejme na

vás silne zapôsobili.

– Ako inak! Všetko si zapisujem. Kitty, a ty čo, zase si sa bola

korčuľovať…? A začala sa zhovárať s Kitty. Čo ako bolo Levinovi

trápne teraz odísť, predsa len by bolo ľahšie dopustiť sa tejto

netaktnosti, ako ostať celý večer a vidieť Kitty, ktorá občas pozrela na

neho, no jeho pohľadu sa vyhýbala. Chcel vstať, ale kňažná si všimla,

že je akýsi mlčanlivý, a prihovorila sa mu:

– Nadlho ste prišli do Moskvy? Pracujete, ak sa nemýlim, v

zemstve, iste sa nemôžete dlho zdržať.

– Nie, kňažná, už som to nechal, – odpovedal. – Prišiel som len na

niekoľko dní.

„Voľačo sa s ním deje,“ pomyslela si grófka Nordstonová a

zahľadela sa pozorne do Levinovej strohej, vážnej tváre, „akosi sa

zdŕža svojich hlbokomyseľných úvah. No veď ho ja vyburcujem.

Strašne rada si pred Kitty z neho robím blázna, a aj to veru spravím.“

– Konstantin Dmitrič, – oslovila ho, – vysvetlite mi, prosím vás, ako

je to – v takýchto veciach sa vyznáte – u nás v kalužskej dedine chlapi

50

aj ženy všetko prepili, a teraz nám nič neplatia. Čo máme robiť? A vy si

sedliakov neviete vynachváliť.

V tej chvíli vošla ďalšia dáma, Levin vstal.

– Prepáčte, grófka, no ja sa naozaj v tom nevyznám a nič vám

nemôžem poradiť, – povedal a obzrel sa na muža v uniforme, ktorý

vošiel za dámou.

„To bude vari Vronskij,“ pomyslel si Levin a aby sa o tom

presvedčil, pozrel na Kitty. Kitty sa už medzitým stihla pozrieť na

Vronského a vzápätí na Levina. A z tohto jediného pohľadu jej očí, čo

sa nevdojak rozžiarili, Levin poznal, že Kitty toho človeka miluje, a

bolo mu to také jasné, akoby mu to bola povedala. No aký je to vlastne

človek?

Teraz už – či to bolo dobre, alebo zle – Levin nemohol neostať,

musel zistiť, aký človek je ten, ktorého ona miluje.

Sú ľudia, ktorí pri stretnutí so šťastnejším súperom v akejkoľvek

oblasti až priochotne neberú na vedomie jeho dobré stránky a vidia len

tie zlé; sú ľudia, ktorí, naopak, až veľmi chcú nájsť v šťastnom

súperovi vlastnosti, vďaka ktorým nad nimi zvíťazil, a hľadajú v ňom s

clivým bôľom v srdci len a len to dobré. Levin patril k týmto ľudom. A

bez ťažkostí zistil, čo bolo na Vronskom dobré a príťažlivé. Hneď mu

to udrelo do očí. Vronskij bol brunet strednej, pevne stavanej postavy a

mal dobrácky peknú, mimoriadne pokojnú a zároveň energickú tvár. V

tvári i postave, od krátkych, ostrihaných vlasov a čerstvo vyholenej

brady po novučkú uniformu, všetko bolo jednoduché a zároveň

elegantné. Dámu pustil vopred a šiel najprv ku kňažnej, potom ku

Kitty.

Ako sa k nej blížil, pekné oči sa mu obzvlášť nežne zablysli a s

náznakom šťastného, skromne triumfálneho úsmevu – tak sa zdalo

Levinovi – sa k nej úctivo a obozretne sklonil a podal jej svoju dosť

malú, ale širokú ruku.

So všetkými sa pozdravil, pre každého mal pár slov, sadol si a ani

raz nepozrel na Levina, čo z neho nespúšťal oči.

– Dovoľte, aby som vás predstavila, – ozvala sa kňažná a ukázala na

Levina. – Konstantin Dmitrič Levin. Gróf Alexej Alexejevič Vronskij.

Vronskij vstal a pozerajúc priateľsky Levinovi do očí, stisol mu

ruku.

– Ak sa nemýlim, tejto zimy sme spolu obedovali, – usmial sa

svojím prostým a srdečným úsmevom, – ale vy ste potom akosi

nečakane odcestovali na dedinu.

51

– Konstantin Dmitrič nenávidí mesto a opovrhuje ním aj nami,

mešťanmi, – podotkla grófka Nordstonová.

– Asi na vás moje slová silne zapôsobili, akosi na ne nemôžete

zabudnúť, – povedal Levin, a keď si uvedomil, že sa opakuje,

očervenel.

Vronskij pozrel na Levina a grófku Nordstonovú a usmial sa.

– Usadili ste sa na dedine natrvalo? – spýtal sa. – Tak si myslím, že

v zime tam musí byť nuda, nie?

– Nie je nuda, ak je robota a ak sa človek sám so sebou nenudí, –

prudko odpovedal Levin.

– Mám dedinu rád, – poznamenal Vronskij, ktorý si všimol Levinov

tón, ale tváril sa, že nič nezbadal.

– Ale dúfam, gróf, že by ste sa nezahrabali na dedine navždy, –

zamiešala sa grófka Nordstonová.

– Ani neviem, ešte som neskúsil dlhšie bývať na dedine. No raz som

mal zvláštny pocit, – pokračoval. – Ešte nikde sa mi tak necnelo za

dedinou, za ruskou dedinou s krpcami a sedliakmi ako v Nizze, kde

som trávil s matkou zimu. Nizza ako taká je nudná, však viete. Aj

Neapol, Sorrento zaujmú len na krátky čas. A najmä tam sú spomienky

na Rusko, a hlavne na dedinu neobyčajne živé. Tak ako…

Pri rozprávaní sa obracal na Kitty i na Levina, striedavo na nich

prenášajúc svoj pokojný a priateľský pohľad – vravel zrejme to, čo ho

práve napadlo.

Keď si všimol, že grófka Nordstonová chce čosi povedať, zmĺkol

uprostred slova a pozorne ju vypočul.

Rozhovor neutíchal ani na chvíľu, takže stará kňažná, ktorá vždy

mala v zálohe pre prípad, že by nebolo témy, dve delá ťažkého

kalibru – klasické a reálne vzdelanie a všeobecnú vojenskú povinnosť –

ich nemusela použiť a grófka Nordstonová zasa nemala príležitosť

dráždiť Levina.

Levin sa chcel, a nemohol zapojiť do konverzácie, stále si vravel:

„Teraz odídem,“ ale neodchádzal, na čosi čakal.

Práve sa hovorilo o krútiacich sa stoloch a duchoch a grófka i

Nordstonová, veriaca v špiritizmus, hovorila o zázračných úkazoch,

ktorých bola svedkom.

– To ma musíte, grófka, bezpodmienečne vziať so sebou, preboha,

zaveďte ma k nim! V živote som nevidel nič neobyčajné, hoci to všade

hľadám, – usmial sa Vronskij.

– Dobre, na budúcu sobotu, – súhlasila grófka Nordstonová. – A vy,

Konstantin Dmitrič, veríte v niečo také? – spýtala sa Levina.

52

– Prečo sa ma spytujete? Viete predsa, čo poviem.

– Ale ja chcem počuť vašu mienku.

– Moja mienka je, – odpovedal Levin, – že tie krútiace sa stoly

dokazujú, že tá takzvaná vzdelaná spoločnosť nestojí o nič vyššie ako

sedliaci. Oni veria v uhrančivé oči, v uriekanie a v čary, a my…

– Vy vari neveríte?

– Nemôžem veriť, grófka.

– No keď som to na vlastné oči videla?

– Aj ženy na dedine rozprávajú, že na vlastné oči videli zmoka.

– Čiže si myslíte, že nehovorím pravdu?

A neveselo sa zasmiala.

– Ale nie, Maša, Konstantin Dmitrič len hovorí, že on nemôže

veriť, – zasiahla Kitty, ktorá sa červenala za Levina; keď si to Levin

uvedomil, rozčúlil sa ešte väčšmi, chcel čosi povedať, ale Vronskij so

svojím veselým, srdečným úsmevom hneď prišiel na pomoc

konverzácii, lebo hrozilo, že sa stane nepríjemnou.

– Vylučujete

akúkoľvek

možnosť? – spýtal

sa. – Ale

prečo?

Pripúšťame existenciu elektriny, ktorú nepoznáme; prečo by nemohla

byť nová, zatiaľ neznáma sila, čo…

– Keď objavili elektrinu, – skočil mu do reči Levin, – objavili len

jav a nevedelo sa, odkiaľ pochádza a aké má účinky, a museli prejsť

stáročia, kým pomysleli na jej využitie. U špiritistov, naopak, začnú

najprv stolíky písať a duchovia ich navštevovať, a až potom sa vyhlási,

že ide o neznámu silu.

Vronskij Levina pozorne počúval, tak ako počúval vždy, očividne

zaujatý jeho slovami.

– Áno, ale špiritisti hovoria: nateraz nevieme, aká je to sila, ale sila

tu je a účinkuje za takých a takých podmienok. Nech potom vedci

objavia, v čom tá sila spočíva. Naozaj neviem, prečo by tu nemohlo ísť

o novú silu, ak…

– Nuž preto, – prerušil ho Levin, – že pri elektrine zakaždým, keď sa

trie živica o vlnu, dostaví sa známy jav, ale tu nie zakaždým, čiže to nie

je prírodný jav.

Vronskij najskôr vycítil, že konverzácia nadobúda pre salón

privážny ráz, už nič nenamietal a v úsilí zmeniť tému rozhovoru obrátil

sa s veselým úsmevom k dámam.

– Poďme to hneď skúsiť, grófka, – začal, ale Levin chcel dopovedať

svoju myšlienku.

53

– Myslím, – pokračoval, – že úsilie špiritistov vysvetľovať svoje

zázračné úkazy nejakou novou silou je celkom márne. Hovoria priamo

o sile duchovnej a chcú ju podrobiť materiálnemu pokusu.

Všetci už čakali, kedy skončí, a on to vedel.

– A ja si zas myslím, že budete skvelým médiom, – vyhlásila grófka

Nordstonová, – máte v sebe čosi vzrušujúce.

Levin otvoril ústa, chcel čosi povedať, očervenel, ale nepovedal nič.

– Poďme hneď vyskúšať tie stoly, kňažná, prosím, – prihovoril sa

Vronskij Kitty. – Dovolíte nám, kňažná?

Vronskij vstal a hľadal očami stolík.

Kitty vstala, že poň pôjde, a keď prechádzala okolo Levina, ich

pohľady sa stretli. Z celého srdca jej ho bolo ľúto, tým skôr, že ho

ľutovala v nešťastí, ktoré sama zapríčinila. „Ak mi môžete odpustiť,

prosím, spravte tak,“ hovoril jej pohľad, „som taká šťastná.“

„Všetkých nenávidím, aj vás aj seba,“ odpovedal jeho pohľad a

chytil klobúk. No nebolo mu súdené odísť. Len čo chceli zasadnúť ku

stolíku a Levin chcel odísť, vošiel starý knieža, pozdravil dámy a

obrátil sa k Levinovi.

– Á! – spustil natešene. – Dlho ste tu? Veru som nevedel, že si tu.

Veľmi som rád, že vás vidím.

Starý knieža raz Levinovi vykal, raz tykal. Objal ho a zhováral sa s

ním a nevšímal si Vronského, ktorý vstal a pokojne čakal, keď ho

knieža vezme na vedomie.

Kitty cítila, ako Levin po tom, čo sa stalo, ťažko znáša vľúdne

správanie kniežaťa. Aj to videla, ako napokon otec chladne odpovedal

na Vronského poklonu a ako Vronskij prívetivo, no nechápavo pozrel

na jej otca a márne sa pokúšal uhádnuť, prečo je voči nemu nevraživo

naladený, a začervenala sa.

– Knieža, prepusťte nám Konstantina Dmitriča, – zasiahla grófka

Nordstonová. – Chceme urobiť pokus.

– Aký pokus? Stoly krútiť? Už mi len prepáčte, dámy a páni, ale

podľa mňa hrať sa kolo, kolo mlynské je veselšie, – povedal starý

knieža s pohľadom upreným na Vronského, lebo sa domyslel, že on dal

k tomu podnet. – V kole mlynskom je aspoň aký-taký zmysel.

Vronskij začudovane pozrel na knieža svojimi tvrdými očami a

máličko sa usmejúc, hneď začal s grófkou Nordstonovou hovoriť o

veľkom plese, čo sa chystal na budúci týždeň.

– Dúfam, že prídete? – oslovil Kitty.

54

Hneď ako sa starý knieža odvrátil, Levin nebadane vyšiel zo salónu

a posledným dojmom z tohto večera bola usmiata, šťastná Kittina tvár,

keď odpovedala Vronskému na otázku o plese.

15

Po večierku rozpovedala Kitty matke, o čom hovorila s Levinom, a

odhliadnuc od všetkej ľútosti, ktorú voči nemu cítila, mala radosť z

myšlienky, že ju popýtali o ruku. Vôbec nepochybovala, že konala

správne. No potom v posteli dlho nemohla zaspať. Istý dojem ju

vytrvalo prenasledoval. Bola to Levinova tvár so stiahnutým obočím,

spod ktorého zachmúrene, smutne hľadeli dobré oči – stál vtedy s

otcom a díval sa na ňu a Vronského. A prišlo jej ho zrazu tak ľúto, až

sa jej slzy vhrnuli do očí. No vzápätí si spomenula na toho, za ktorého

ho vymenila.

Živo si predstavila tvrdú, mužnú tvár, vznešený pokoj a dobrotu, čo

vyžarovala zo všetkého a ku všetkým; a pripomenula si jeho lásku k

sebe a svoju lásku k nemu a zasa jej bolo radostne na duši a už s

úsmevom šťastia si položila hlavu na hlavnicu. „Je mi ho ľúto, tak ľúto,

ale čo sa dá robiť? Nie som na vine,“ vravela si; vnútorný hlas jej však

hovoril niečo iné. Či sa kajala z toho, že Levina zavádzala, či z toho, že

ho odmietla – to sama nevedela. No jej šťastie otrávili pochybnosti.

„Bože, zmiluj sa, bože, zmiluj sa, bože, zmiluj sa!“ opakovala v duchu,

až kým nezaspala.

V tom čase dolu, v malej pracovni kniežaťa, odohrával sa jeden z

výstupov, ku ktorým medzi rodičmi často dochádzalo kvôli milovanej

dcére.

– Že čo? Nuž to! – vykríkol knieža, rozhodil rukami a rýchlo si zas

pritiahol popolkový župan. – To, že nemáte v sebe hrdosť, dôstojnosť,

že dcéru zhadzujete, nivočíte týmito nahovárkami, hnusnými,

sprostými.

– Ale prosím ťa, pre živého boha, knieža, čo som vlastne

vykonala? – vravela kňažná so slzami v hlase.

Prišla celá šťastná a spokojná po rozhovore s dcérou za kniežaťom,

aby mu zaželala, ako zvyčajne, dobrú noc, a aj keď mu nemienila

povedať o Levinovej ponuke a Kittinom odmietnutí, predsa mu

naznačila, že podľa nej je ruka v rukáve a že sa o všetkom s konečnou

platnosťou rozhodne po príchode Vronského matky. A vtedy, pri týchto

slovách knieža vybuchol a začal vykrikovať neprístojnosti.

55

– Čo ste vykonali? Nuž aby ste vedeli: po prvé, chytáte ženícha a

celá Moskva bude o tom hovoriť, a oprávnene. Keď už usporadúvate

večierky, tak pozývajte všetkých, a nie vyhliadnutých ženíchov.

Pozvite všetkých tých ťuťmákov (tak volal knieža moskovských

mladíkov), pozvite klaviristu a nech tancujú, a nie tak ako dnes –

kandidátov na ženbu a dávať to dokopy. Už len pozerať na to sa mi

hnusí; ale vy ste dosiahli svoje: pobláznili ste dievča. Levin je sto ráz

lepší. A tamten je petrohradský panák, takých stroje vyrábajú, a všetci

sú na jedno kopyto a všetci pľuháci. A čo by aj bol rodom princ, moja

dcéra nie je na nikoho utisnutá.

– Ale čo som spravila ja?

– To… – s hnevom vykríkol knieža.

– Jedno viem, ak dáme na teba, – prerušila ho kňažná, – nikdy dcéru

nevydáme. A keď je tak, odíďme na dedinu.

– Veru radšej odíďme.

– Počúvaj teda. Či ja niekomu nadbieham? Ani trošku. Mladý

človek, a veľmi súci mladý človek, sa zaľúbil, a Kitty, zdá sa…

– To je to, vám sa zdá! A keď sa Kitty naozaj zaľúbi a jemu sa chce

asi tak ženiť ako mne…? Bože! Čoho som sa dožil… „Ach,

špiritizmus, ach, Nizza, ach, na plese…“ – A knieža v úsilí napodobniť

ženu robil pri každom slove pukerlíky. – A čo ak budeme strojcami

Katenkinho nešťastia, ak si naozaj vezme do hlavy…

– Ale prečo si to myslíš?

– Ja si to nemyslím, ja to viem; na to máme oči my, a nie ženské.

Vidím človeka s vážnymi úmyslami, a to je Levin, a vidím toho

vtáčika, toho šviháka, čo ide len za zábavou.

– Nuž, keď si ty raz niečo vezmeš do hlavy…

– Však si ty spomenieš, ale bude neskoro ako pri Dašenke.

– No dobre, dobre, nehovorme už o tom, – zadržala ho kňažná, keď

si spomenula na nešťastnú Dolly.

– Výborne, dobrú noc!

A manželia sa navzájom prežehnali, pobozkali a rozišli s pocitom,

že každý zotrváva na svojom stanovisku.

Kňažná bola sprvu skalopevne presvedčená, že dnešný večer

rozhodol o Kittinom osude a že nemôže byť pochybností o úmysloch

Vronského; mužove slová ju zasa rozrušili. A keď prišla do svojej izby,

v strachu pred neznámou budúcnosťou si práve tak ako Kitty v duchu

povedala: „Bože, zmiluj sa, bože, zmiluj sa, bože, zmiluj sa!“

56

16

Vronskij nepoznal rodinný život. Jeho matka, v mladosti oslňujúca

žena a dáma veľkého sveta, mala ako vydatá, a najmä neskôr, plno

ľúbostných románov, o ktorých vedela celá spoločnosť. Na otca sa

skoro nepamätal a výchovu dostal v Pážacej škole.

Zo školy vyšiel ako úspešný mladý dôstojník a hneď zapadol do

koľají, ktoré vyšliapali bohatí petrohradskí dôstojníci. Aj keď občas

chodil do petrohradskej spoločnosti, jeho milostné záujmy boli mimo

spoločnosti.

Po samopašnom, neviazanom živote v Petrohrade zažil v Moskve po

prvý raz čaro zblíženia sa s pôvabnou a naivnou dievčinou z vysokej

spoločnosti, ktorá sa doňho zaľúbila. Ani vo sne si nepomyslel, že by

mohlo byť niečo nesprávne v jeho vzťahu ku Kitty. Na plesoch

tancoval zväčša s ňou; chodieval do domu jej rodičov. Hovoril jej to, čo

sa v spoločnosti obyčajne hovorí, kadejaké pletky, no hovoril ich

nechtiac tak, že mali pre Kitty zvláštny zmysel. Aj keď jej nepovedal

nič také, čo by nemohol povedať pred všetkými, cítil, že Kitty je od

neho čoraz závislejšia, a čím si v tom bol istejší, tým mu to bolo

príjemnejšie a jeho city nežnejšie. Nevedel, že spôsob, akým koná, má

určitý názov, že je to zavádzanie dievčat bez úmyslu ženiť sa a že

zavádzanie dievčat patrí k nečestnostiam, aké úspešní mladí muži,

akým je aj on, bežne páchajú. Jemu sa zdalo, že na tento pôžitok prišiel

prvý, a vo svojom objave sa priam vyžíval.

Keby tak bol mohol počuť, o čom sa jej rodičia v ten večer

zhovárali, keby bol mohol posúdiť vec z hľadiska jej rodiny a poznať,

že Kitty bude nešťastná, ak si ju nevezme, bol by sa veľmi začudoval a

neuveril by tomu. Nemohol veriť, že by to, čo poskytovalo taký veľký a

ušľachtilý pôžitok jemu, a hlavne jej, mohlo byť zlé. Ešte menej by

uveril, že sa musí ženiť.

Oženiť sa neprichádzalo preňho vôbec do úvahy. Nielenže nemal

rád rodinný život, ale v rodine, a predovšetkým v manželovi, videl,

podľa všeobecného názoru sveta neženatých, v ktorom žil, niečo

cudzie, nepriateľské, no nadovšetko – smiešne. Hoci Vronskij ani

netušil, čo hovorili Kittini rodičia v ten večer, keď odišiel od

Ščerbackovcov, zistil, že tajomné duševné puto medzi ním a Kitty

zosilnelo dnes večer natoľko, že treba čosi robiť. Ale čo by sa tak dalo

a malo robiť, nevedel.

„Úžasné na tom je,“ rozmýšľal, keď sa vracal od Ščerbackovcov a

odnášal si od nich ako vždy lahodivý pocit čistoty a sviežosti,

57

prameniaci čiastočne aj z toho, že celý večer nefajčil, a súčasne nový

pocit dojatia z jej lásky, „úžasné na tom je, že ani ja som nič nepovedal,

ani ona, a predsa sme si v tej nenápadnej reči pohľadov a intonácií tak

rozumeli, že mi dnes jasnejšie ako kedykoľvek predtým naznačila, že

ma miluje. A ako chutne, prosto, a čo je hlavné, dôverčivo! Pripadám si

lepší, čistejší. Cítim, že mám srdce a je vo mne veľa dobrého. Tie

chutné, zaľúbené oči! Keď povedala: a ešte ako…!

Tak teda čo? Nuž nič. Mne je dobre, jej je dobre.“ A začal

rozmýšľať, kde by tak zakončil dnešný večer.

Predstavil si miesta, kam by sa mohol dať odviezť. „Do klubu?

Partia beziga, šampanské s Ignatovom? Nie, ta nepôjdem. Château des

fleurs, tam nájdem Oblonského, kuplety, kankán. Nie, už mi to lezie

krkom. Práve zato mám rád Ščerbackovcov, že sa tam stávam lepším.

Pôjdem domov.“ Šiel rovno do svojej izby v hoteli Dussot, dal si

doniesť večeru, potom sa zobliekol a len čo položil hlavu na hlavnicu,

zaspal tvrdým a pokojným spánkom ako zvyčajne.

17

Na druhý deň o jedenástej predobedom šiel Vronskij na stanicu

Petrohradskej železnice matke naproti a prvá osoba, ktorú na schodoch

veľkého schodišťa stretol, bol Oblonskij, čakal tým istým vlakom

sestru.

– Á! Vaša jasnosť! – zavolal Oblonskij. – Na koho čakáš?

– Na matku, – odpovedal s úsmevom ako všetci, čo sa stretali s

Oblonským, stisol mu ruku a spolu s ním vyšiel hore. – Teraz má prísť

z Petrohradu.

– A ja som ťa čakal do druhej. Kam si šiel od Šcerbackovcov?

– Domov, – odpovedal Vronskij. – Ak sa mám priznať, včera som sa

po návšteve u Ščerbackovcov tak dobre cítil, že sa mi nikde nechcelo

chodiť.

– Bujné kone poznám podľa strunistého kroku, zaľúbeného

mládenca podľa smútku v oku, – zadeklamoval Stepan Arkaďjič presne

tak ako predtým pred Levinom.

Vronskij sa usmial s výrazom, že síce nepopiera, ale hneď začal o

inom.

– A ty koho čakáš? – spýtal sa.

– Ja? Istú rozkošnú dámu, – odpovedal Oblonskij.

– Pozrime sa!

58

– Honni soit qui mal y pense!6 Sestru Annu.

– Ach, Kareninovú?

– Poznáš ju, nie?

– Asi poznám. Alebo nie… Vlastne ani neviem, – roztržito

odpovedal Vronskij a hmlisto si vybavoval pri mene Kareninová čosi

upäté a nudné.

– No Alexeja Alexandroviča, môjho slovutného švagra, iste poznáš!

Toho pozná celý svet.

– Totiž poznám ho z rečí a z videnia. Viem, že je múdry, vzdelaný,

čosi ako svätec… Ale vieš, nie je to… not in my line7, – povedal

Vronskij.

– Áno, je to výnimočný človek; trošku konzervatívny, ale inak

skvelý, – poznamenal Stepan Arkaďjič, – skvelý človek.

– Tým lepšie preňho, – usmial sa Vronskij. – Á, tu si, – oslovil

matkinho starého lokaja, ktorý stál pri dverách, – poď sem.

Vronskému bol Stepan Arkaďjič v poslednom čase bližší nielen

preto, že bol všeobecne obľúbený, ale aj preto, že si ho v predstavách

spájal s Kitty.

– Tak ako, urobíme v nedeľu tú slávnostnú večeru pre našu

primadonu? – spýtal sa a s úsmevom sa do neho zavesil.

– Určite. Ja na to povyberám. Ozaj, zoznámil si sa včera s mojím

kamarátom Levinom? – spýtal sa Stepan Arkaďjič.

– Pravdaže. No odišiel akosi zavčasu.

– Je to výborný chlapec, – pokračoval Oblonskij. – Súhlasíš?

– Neviem, – odpovedal Vronskij, – ale vo všetkých Moskovčanoch,

pravda, okrem tých, s ktorými sa zhováram, – vsunul žartovne, – je čosi

príkre. Večne sa vzpierajú, zlostia, akoby stále chceli čosi dať najavo…

– To je veru pravda, – veselo sa zasmial Stepan Arkaďjič.

– Príde už skoro? – oslovil Vronskij železničiara.

– Už má hlásený príchod, – odpovedal železničiar.

Že sa vlak blíži, bolo čoraz zrejmejšie z rušných príprav na stanici,

zriadenci pobehovali, zjavili sa žandári a železniční zamestnanci, aj tí,

čo čakali cestujúcich. Cez clonu mrazivej pary bolo vidieť robotníkov v

krátkych kožuchoch a v mäkkých kapcoch, čo prechádzali cez

odbočujúce koľajnice. Bolo počuť, ako hvízda lokomotíva a ako sa po

koľajniciach kdesi v diaľke šinie čosi ťažké.

6 Hanba tomu, kto si to zle vysvetľuje! (franc.)

7 nie je to môj odbor (angl.)

59

– A veru nesprávne, – začal opäť Stepan Arkaďjič, ktorý horel

túžbou prezradiť Vronskému Levinove úmysly pokiaľ ide o Kitty. –

Veru nesprávne si ohodnotil môjho Levina. Je veľmi nervózny a býva

aj nepríjemný, to je pravda, ale zato niekedy vie byť neobyčajne milý.

Je to taká poctivá, úprimná povaha, a srdce má zo zlata. No včera bola

zvláštna príčina, pokračoval s veľavýznamným úsmevom Stepan

Arkaďjič, ktorý celkom zabudol, že len včera prechovával k tomuto

svojmu priateľovi úprimné sympatie, teraz prechovával sympatie tiež,

lenže k Vronskému. – Áno, mal príčinu byť neobyčajne šťastný, alebo

neobyčajne nešťastný.

Vronskij zastal a rovno sa spýtal:

– O čo vlastne ide? Nebodaj popýtal tvoju belle soeur8 o ruku…?

– Prečo nie? – pokračoval Stepan Arkaďjič. – Včera sa mi čosi také

marilo. A ak včera zavčasu odišiel a bol zlej vôle, je to isté… Už ju tak

dlho miluje, veľmi ho ľutujem.

– Teda tak…! Podľa mňa môže Kitty rátať aj s lepšou partiou, –

Vronskij vypol hruď a pokračoval v prechádzke po nástupišti. –

Napokon, nepoznám ho, – dodal. – Veru, je to ťažká situácia! Preto aj

väčšina dáva prednosť kurtizánam. Tam neúspech dokazuje len toľko,

že si nemal dosť peňazí, ale tu – tu ti ide o dôstojnosť. – No, vlak je tu.

V diaľke už naozaj hvízdala lokomotíva. O chvíľu sa nástupište

otriaslo a prehrmela lokomotíva, vyfukujúc paru, ktorú mráz zrážal k

zemi, s pákou na strednom kolese, čo sa pomaly a rytmicky krčila a

vystierala a s ukláňajúcim sa rušňovodičom, zababušeným a celým

zasrieneným; za tenderom, ktorý čoraz zriedkavejšie, no o to silnejšie

otriasal nástupišťom, prešiel batožinový vozeň s kňučiacim psom;

napokon sa priblížili osobné vozne, trhli sa a znehybneli.

Driečny sprievodca zapískal, keď bol vlak ešte v pohybe, potom

zoskočil na nástupište a po ňom začali vystupovať netrpezliví cestujúci:

gardový dôstojník rovný ako svieca s prísnym pohľadom; vrtký,

usmiaty kramár s kabelou; sedliak s vrecom cez plece.

Vronskij stál pri Oblonskom, obzeral si vozne a vystupujúcich ľudí a

na matku celkom zabudol. To, čo sa práve dozvedel o Kitty, ho

vzrušovalo a tešilo. Mimovoľne sa vystrel, oči sa mu zaligotali.

Prichodil si ako víťaz.

– Grófka Vronská je v tomto kupé, – oznámil driečny sprievodca,

keď pristúpil k Vronskému.

8 švagrinú (franc.)

60

Sprievodcove slová ho vyburcovali a donútili, aby si spomenul na

matku a na nadchádzajúce stretnutie s ňou. Vo svojom vnútri si matku

nevážil a – hoci túto skutočnosť nerozoberal – nemal ju rád, i keď

podľa názoru ľudí, s ktorými žil, a pri svojej výchove si nemohol

predstaviť k matke iný vzťah ako nanajvýš oddaný a úctivý, navonok o

to oddanejší a úctivejší, o čo si ju v svojom vnútri menej vážil a

miloval.

18

Vronskij vošiel za sprievodcom do vozňa a pri vchode do kupé

zastal, aby sa vystúpil dáme, čo práve vychádzala. Vronskému, človeku

spoločensky zbehlému, stačil jediný pohľad, aby ju zaradil do vyššej

spoločnosti. Ospravedlnil sa a už chcel vojsť do kupé, keď zrazu pocítil

neodolateľné želanie ešte raz na ňu pozrieť – nie preto, že bola krásna,

nie pre jej eleganciu a nevtieravý pôvab, čo vyžarovali z celej jej

postavy, ale preto, že keď prechádzala popri ňom, bolo vo výraze jej

milej tváre čosi mimoriadne nežné a láskavé. Keď sa obzrel, obzrela sa

aj ona. Jej iskrivé sivé oči, v obrube hustých mihalníc až čierne, utkveli

mu priateľsky a pozorne na tvári, akoby ho spoznávala, a hneď sa

preniesli na hrnúci sa dav, akoby kohosi hľadala. Ten krátky pohľad

stačil, aby si Vronskij všimol tajenú živosť, čo sa jej odzrkadľovala na

tvári a pohrávala medzi iskrivými očami a ledva badateľným úsmevom,

vlniacim jej červené ústa. Akoby jej bytosť prekypovala čímsi, čo sa

nezávisle od nej odrážalo raz v ligote očí, raz v úsmeve. Zámerne

stlmila jas v očiach, ale žiaril proti jej vôli v ledva badateľnom úsmeve.

Vronskij vošiel do kupé. Matka, chudá starena s čiernymi očami a s

lokňami, zadívala sa na syna prižmúrenými očami a s miernym

úsmevom na tenkých perách. Vstala zo sedadla, kabelku dala chyžnej,

synovi podala malú, chudú ruku, a keď sa k nej sklonil, zdvihla mu

hlavu a pobozkala ho na tvár.

– Telegram si dostal? Zdravý si? No chvalabohu.

– Aká bola cesta, dobrá? – spýtal sa syn, keď si k nej sadol, a

nevdojak načúval ženskému hlasu spoza dverí. Vedel, že hlas patril

dáme, ktorú stretol pri vchode.

– Aj tak s vami nesúhlasím, – vravela práve.

– Petrohradský názor, milostivá pani.

– Nie petrohradský, jednoducho ženský, – odpovedala.

– Tak ja pôjdem, dovoľte pobozkať vám ruku.

61

– Do videnia, Ivan Petrovič. A pozrite, či tu niekde nemám brata,

pošlite ho za mnou, – povedala už pri dverách a znova vošla do kupé.

– Našli ste brata? Áno? – spýtala sa jej Vronského matka. Teraz už

Vronskij vedel, že je to Anna Kareninová.

– Váš brat je tu, – povedal vstávajúc. – Prepáčte, že som vás hneď

nespoznal, ale vtedy sme sa videli len krátko, – pokračoval Vronskij s

úklonom, – a iste sa ani vy na mňa nepamätáte.

– Nie, ale bola by som vás spoznala, lebo sme sa s vašou mamičkou

celou cestou vari o inom nezhovárali ako o vás, – odpovedala

a konečne dovolila, aby sa živosť, čo sa drala na povrch, prejavila v

úsmeve. – A môj brat nechodí a nechodí.

– Pohľadaj ho, Aľoša, – ozvala sa stará grófka. Vronskij zišiel na

nástupište a zavolal:

– Oblonskij! Sem!

No Anna Kareninová brata nevyčkala; keď ho uvidela, vystúpila

pevným, ľahkým krokom z vozňa. A len čo brat k nej pristúpil,

pritiahla si ho rýchlo k sebe pohybom, ktorý Vronského prekvapil

svojou prudkosťou aj gracióznosťou, objala ho ľavou rukou okolo hrdla

a vrúcne pobozkala. Vronskij nespúšťal z nej oči a usmieval sa, sám

nevediac čomu. No potom si uvedomil, že ho čaká matka, a tak sa zasa

vrátil do vozňa.

– Veľmi chutná, však? – spýtala sa grófka o Anne Kareninovej. – Jej

muž ju usadil ku mne, bola som tomu veľmi rada. Celou cestou sme sa

zhovárali. No a ty, ako počúvam… vous filez le parfait amour. Tant

mieux, mon cher, tant mieux.9

– Neviem, na čo narážate, maman, – odpovedal syn chladne, –

môžeme ísť, maman.

Anna Kareninová sa vrátila do kupé rozlúčiť sa s grófkou.

– Tak vidíte, grófka, vy ste si našli syna a ja brata, – zvolala veselo.

A moje historky sa už aj tak vyčerpali; ďalej by som vám nemala čo

rozprávať.

– Ale ba, – zaprotestovala grófka a chytila ju za ruku, – s vami by

som mohla ísť aj okolo sveta a nenudila by som sa. Patríte k tým milým

ženám, s ktorými je príjemné aj sa zhovárať, aj mlčať. A na synčeka už,

prosím vás, nemyslite, aj tak sa to nedá – byť vždy spolu.

Anna Kareninová stála nepohnute, nápadne vzpriamená, oči sa jej

usmievali.

9pestuješ stále tú platonickú lásku. Tým lepšie, môj milý, tým lepšie. (franc.)

62

– Anna Arkadievna, – začala grófka vysvetľovať synovi, – má

osemročného synčeka, ak sa nemýlim, dosiaľ boli stále spolu, a teraz ju

veľmi trápi, že odcestovala.

– Veru, po celý čas sme s grófkou hovorili ja o svojom synovi,

grófka o svojom, – prikývla Anna Kareninová a jej tvár zasa ožiaril

úsmev, úsmev láskavý, platiaci jemu.

– To ste sa museli veľmi nudiť, – a bleskovo, ešte v letku chytil

loptičku koketérie, ktorú mu hodila. No zrejme nechcela pokračovať

týmto tónom a oslovila starú grófku:

– Som vám taká vďačná. Ani neviem, ako mi včerajšok ubehol. Do

videnia, grófka.

– Zbohom, milá moja, – odpovedala grófka. – Nože nech vás

pobozkám na tú peknú tváričku. A bez príkras, rovno ako stará žena

vravím, že ste mi prirástli k srdcu.

Aj keď to bola veľmi ošúchaná fráza, Anna Kareninová zrejme

nepochybovala o jej pravdivosti a potešila sa. Celá červená sa mierne

ku grófke naklonila a nastavila tvár grófkiným perám, potom sa

vzpriamila a s úsmevom, čo jej pohrával medzi očami a ústami, podala

ruku Vronskému. Stisol tú podávanú malú ruku a potešil sa ako

niečomu výnimočnému, keď mu aj ona ruku energicky, mocne a smelo

potriasla. Vyšla rýchlo z kupé – na svoju dosť plnú postavu mala

napodiv ľahkú chôdzu.

– Veľmi chutná, – podotkla stará grófka.

To isté si myslel aj jej syn. Sprevádzal Annu pohľadom dovtedy,

kým nezmizla jej graciózna postava, a úsmev mu neschádzal z tváre.

Cez oblok videl, ako pristúpila k bratovi a s rukou na jeho ruke čosi

živo hovorila – zrejme to nemalo s ním, s Vronským, nič spoločné, a to

ho zamrzelo.

– Tak, maman, ste už celkom zdravá? – obrátil sa k matke.

– Všetko v poriadku, výborne sa cítim. Alexander bol veľmi milý.

Aj Mária opeknela. Veľmi príťažlivá žena.

A zase začala rozprávať o tom, čo ju najväčšmi zaujímalo, o

vnukových krstinách, pre ktoré prišla do Petrohradu, a o osobitnej

priazni, ktorú panovník preukazuje staršiemu synovi.

– Tamto je Lavrentij, – zvolal Vronskij, – teraz by sme mohli ísť, ak

sa vám bude páčiť.

Starý hlavný lokaj, čo cestoval s grófkou, zjavil sa v kupé a oznámil,

že všetko je hotové, a grófka vstala pripravená na odchod.

– Poďme, teraz je málo ľudí, – povedal Vronskij. Mladá chyžná

vzala kabelku a psíka, hlavný lokaj a zriadenec ostatnú batožinu.

63

Vronskij chytil matku pod pazuchu; už vystupovali z vlaku, keď vtom

okolo nich prebehlo zopár ľudí s vyplašenými tvárami. Medzi nimi

bežal aj prednosta stanice v čiapke zvláštnej farby. Muselo sa stať čosi

nezvyčajné. Všetci ľudia od vlaku sa hrnuli dozadu.

– Čo…! Čo…? Kde…? Hodil sa…! Rozmliaždilo ho…! – bolo

počuť, keď ľudia prebiehali okolo.

Aj Stepan Arkaďjič a jeho sestra, s ktorou sa držal pod pazuchy, sa

vrátili s vyľakanými tvárami a zastali, vystupujúc sa ľuďom, pred

vozňom.

Dámy vošli zase dnu a Vronskij so Stepanom Arkaďjičom šli za

ostatnými, aby sa prezvedeli o podrobnostiach nešťastia.

Traťový strážnik, či už opitý, alebo priveľmi zababušený pre veľký

mráz, nepočul vlak, a ten ho pri cúvaní zrazil.

Dámy sa dozvedeli od hlavného lokaja tieto podrobnosti ešte prv,

ako sa Vronskij s Oblonským vrátili.

Obaja, Oblonskij a Vronskij, videli zahalenú mŕtvolu. Oblonskij

viditeľne trpel. Mraštil sa a nemal vari ďaleko od plaču.

– Bože, aká hrôza! Och, Anna, keby si to bola videla! Aká hrôza!

Vronskij mlčal, jeho pekná tvár bola vážna, no celkom pokojná.

– Och, keby ste to boli videli, grófka, – vravel Stepan Arkaďjič. – A

jeho žena je tu… Strach na ňu pozrieť… Hodila sa na telo. Vraj sám

živil celú rodinu, a početnú. Hrôza!

– Nedalo by sa pre ňu niečo spraviť? – vzrušene zašepkala Anna

Kareninová.

Vronskij pozrel na ňu a rýchlo vyšiel von.

– Hneď prídem, maman, – dodal medzi dvermi.

Keď sa o niekoľko minút vrátil, Stepan Arkaďjič už grófke

rozprával o novej speváčke, a grófka sa netrpezlivo obzerala na dvere,

čakajúc syna.

– Teraz môžeme ísť, – povedal Vronskij, keď vošiel.

Pobrali sa spoločne. Vronskij šiel s matkou prvý. Za nimi Anna

Kareninová s bratom. Pri vchode dohonil Vronského prednosta stanice.

– Môjmu zástupcovi ste dali dvesto rubľov. Môžete láskavo

povedať, komu sú určené?

– Predsa vdove, – Vronskij stisol plecami. – Že sa vôbec spytujete.

– Vy ste jej dali peniaze? – vykríkol zozadu Oblonskij, pričom stisol

sestre ruku, a dodal: – To je výborné, výborné! No nie je to skvelý

chlapec? Moja úcta, grófka.

64

A zastal aj so sestrou, museli ešte pohľadať Anninu chyžnú. Keď

vyšli pred stanicu, koč Vronskovcov bol už preč. Ľudia, čo vychádzali,

hovorili ešte stále o nešťastí.

– Taká príšerná smrť! – vravel práve akýsi pán, keď šiel okolo. –

Vraj bol na dva kusy.

– Podľa mňa, naopak, tá najľahšia, okamžitá, – poznamenal druhý.

– Že niečo proti tomu neurobia, – vravel tretí.

Anna Kareninová si sadla do koča a Stepan Arkaďjič s údivom

zistil, že sa jej chvejú pery a len horko-ťažko zdržiava slzy.

– Čo je, Anna? – spýtal sa, keď už kus cesty prešli.

– Zlé znamenie.

– To sú mi reči! – zvolal Stepan Arkaďjič. – Hlavná vec, že si prišla.

Keby si vedela, aké nádeje do teba vkladám!

– Dávno sa poznáš s Vronským? – spýtala sa.

– Áno. Vieš, dúfame, že si vezme Kitty.

– Hej? – ticho povedala Anna. – Ale teraz sa pozhovárajme o tebe, –

dodala a potriasla hlavou, akoby sa fyzicky zbavovala zbytočnej

záťaže. – Ako je to vlastne s tebou? Tvoj list som dostala a tu ma máš.

– Áno, ty si moja posledná nádej, – priznal Stepan Arkaďjič.

– Tak mi všetko pekne porozprávaj.

A Stepan Arkaďjič rozprával.

Pred domom Stepan Arkaďjič sestru vysadil, vzdychol si, stisol jej

ruku a šiel do úradu.

19

Keď Anna vošla do malého salóna, Dolly tam sedela s tučným

plavým chlapčekom, čo sa už teraz ponášal na otca, a skúšala ho úlohu

z francúzskej čítanky. Chlapček čítal a krútil gombičkou na blúzočke v

úmysle ju odtrhnúť: aj tak už visela len na jednej nitke. Mama už

niekoľko ráz ruku odtiahla, ale bucľatá ručička zasa len chytila

gombičku. Mama napokon gombičku odtrhla a vložila si ju do vrecka.

– Drž ruky pokojne, Griša, – povedala a zase sa pribrala do deky,

dávnej roboty, za ktorou vždy siahala v ťažkých chvíľach; i teraz pri

háčkovaní nervózne naberala priadzu na prst a počítala očká. Hoci

včera odkázala mužovi, že ju do toho nič, či jeho sestra príde, alebo nie,

predsa len všetko prichystala a celá vzrušená čakala na príchod

švagrinej.

65

Dolly bola zdeptaná žiaľom, na iné ani nemyslela. Jednako

nezabúdala, že Anna, jej švagriná, je manželkou jednej z

najvýznačnejších petrohradských osobností a petrohradská grande

dame. A vďaka tomu nesplnila, čo mužovi sľúbila, totiž nezabudla, že

švagriná príde. „Napokon, Anna za nič nemôže,“ rozmýšľala Dolly.

„Viem o nej len to najlepšie a voči mne bola vždy láskavá a

priateľská.“ Pravda, pokiaľ si spomínala na dojmy z návštevy u

Kareninovcov v Petrohrade, ich domácnosť sa jej nepáčila; v celom

spôsobe ich rodinného života bolo čosi falošné. „Prečo by som ju

vlastne neprijala? Len nech ma nezačne utešovať!“ rozmýšľala Dolly.

„Všetko utešovanie a dohováranie a kresťanské odpustenie – o tom

všetkom som sa už narozmýšľala až-až a všetko je to nanič.“

Po všetky tieto dni bola Dolly sama s deťmi. Hovoriť o svojom žiali

nechcela, a s týmto žiaľom v sebe hovoriť o veciach vedľajších

nemohla. Vedela, že sa Anne tak či onak so všetkým zverí, a raz ju

tešila myšlienka, ako jej všetko rozpovie, raz ju zlostilo, že bude

musieť hovoriť o svojom ponížení s ňou, jeho sestrou, a počúvať jej

presviedčajúce a utešujúce frázy, iste už vopred prichystané.

Pozerala na hodinky a čakala ju každú minútu, no ako sa často stáva,

prepásla práve tú, keď hosť prišiel, nepočula totiž zvoniť.

Keď začula šuchot šiat a ľahké kroky už vo dverách, obzrela sa a na

utrápenej tvári sa jej nechtiac neodzrkadlila radosť, ale údiv. Vstala a

objala švagrinú.

– Už si tu? – zvolala a pobozkala ju.

– Dolly, aká som rada, že ťa vidím!

– Aj ja som rada, – pokračovala Dolly s mdlým úsmevom a

usilovala sa z Anninho výrazu vyčítať, či už to vie. „Iste vie,“

pomyslela si, keď postrehla v Anninej tvári súcit. – Hádam poďme,

zavediem ťa do tvojej izby, – dodala v úsilí oddialiť dôverný rozhovor,

nakoľko sa len dá.

– To je Griša? Bože dobrý, ako len narástol! – zvolala Anna a

bozkala ho, nespúšťajúc oči z Dolly; zrazu sa zháčila a začervenala. –

Prosím ťa, radšej ostaňme tu.

Zložila si šatku, a keď skladala klobúk, zachytil sa jej o prameň

čiernych kučeravých a bohatých vlasov, takže musela trhnúť hlavou,

aby si vlasy oslobodila.

– Priam žiariš šťastím a zdravím! – poznamenala Dolly skoro

závistlivo.

– Ja…? Áno, – povedala Anna. – Bože môj, Taňa! Vrstovníčka

môjho Seriožku, – dodala, obracajúc sa k dievčatku, čo medzitým

66

vbehlo. Zdvihla ju k sebe a pobozkala. – Krásne dievčatko, stelesnená

krása! Ukáž mi ich všetky.

Deti do radu vymenovala a pamätala si nielen ich mená, ale aj roky,

mesiace, povahy a choroby, a to Dolly nemohla neoceniť.

– No tak poďme za nimi, – pristala. – Vasia teraz spí, škoda.

Keď si pozreli deti, sadli si, už samy, v jedálni ku káve. Anna chytila

tácňu, ale potom ju odtisla.

– Dolly, – začala, – viem to už od neho. Dolly chladne pozrela na

Annu. Teraz čakala tie pokrytecky utešujúce frázy; lenže Anna nič

podobné nepovedala.

– Dolly, srdiečko! – zvolala. – Nechcem jeho obhajovať, ani teba

utešovať; to sa nedá. Jednoducho mi ťa je, dušička moja, ľúto, ľúto z

celého srdca!

Spoza hustých mihalníc iskrivých očí jej zrazu vyhŕkli slzy. Presadla

si bližšie k švagrinej a chytila jej ruku drobnou energickou rukou.

Dolly sa neodtiahla, ale tvárila sa ešte stále upäto. Ozvala sa:

– Mňa utešiť nie je možné. Po tom, čo sa stalo, je všetko stratené, je

koniec!

A len čo to vyslovila, výraz jej tváre náhle zmäkol. Anna zdvihla jej

chudú, kostnatú ruku a bozkala ju:

– No, Dolly, čo robiť, čo robiť? Ako čo najsprávnejšie konať v tejto

hroznej situácii? O tom treba porozmýšľať.

– Všetkému je koniec, to je všetko, – povedala Dolly. – A najhoršie

je, že ho nemôžem opustiť; sú tu deti, som viazaná. A s ním žiť

nemôžem, už len pozerať naňho sú pre mňa muky.

– Dolly, srdiečko, on mi o tom hovoril, ale ja to chcem počuť od

teba, porozprávaj mi všetko.

Dolly pozrela na ňu spýtavo.

Nepredstieraná účasť a láska sa zrkadlili na Anninej tvári.

– Dobre teda, – rozhodla sa náhle. – No od začiatku. Ty predsa vieš,

ako som sa vydávala. Pri maminej výchove som bola nielen nevinná,

ale aj hlúpa. Nič som nevedela. Muži vraj rozprávajú ženám, ako žili

pred sobášom, ale Stiva… – opravila sa, – Stepan Arkaďjič mi

nepovedal nič. Asi mi neuveríš, ale doteraz som si myslela, že som

jediná žena, ktorú poznal. Tak som žila osem rokov. Chápeš, nielenže

som netušila neveru, ale celkom som ju vylučovala, a tu zrazu, predstav

si, s takýmito predstavami ocitnúť sa v tej hrôze, v tom hnuse… Musíš

ma chápať. Byť si istá svojím šťastím, a tu… – pokračovala Dolly,

zadŕžajúc vzlyky, – dostať do rúk list… jeho list milenke, našej

vychovávateľke. Nie, je to priveľmi strašné! – Rýchle vytiahla

67

vreckovku a zakryla si ňou tvár. – Nejaké chvíľkové vzplanutie by som

ešte vedela pochopiť, – pokračovala po chvíli, – ale podvádzať ma

premyslene, prefíkane… a s kým…? Byť naďalej mojím mužom popri

tej… to je hrozné! Ty to nemôžeš pochopiť…

– Ale áno, chápem! Chápem, drahá Dolly, chápem, – vravela Anna a

stískala jej ruku.

– A myslíš, že chápe celú hrôzu mojej situácie? – pokračovala

Dolly. – Ani najmenej! Je šťastný a spokojný.

– Ó, to nie! – rýchlo ju prerušila Anna. – Je úbohý, skrúšený…

– Je on vôbec toho schopný? – prerušila ju Dolly a pozorne sa

zahľadela švagrinej do tváre.

– Áno, poznám ho. Keď som ho uvidela, nemohla som ho

neľutovať. Obe ho poznáme. Je dobrý, ale hrdý, a teraz ponížený do

prachu. Čo ma najväčšmi dojalo (a tu Anna uhádla, čo mohlo najviac

dojať Dolly) … trápia ho dve veci: hanbí sa pred deťmi a že ti on, ktorý

ťa má rád… áno, áno, nadovšetko rád, – nedovolila švagrinej, aby ju

prerušila, a rýchlo pokračovala, – tak kruto ublížil. „Nie, nie, neodpustí

mi,“ hovorí stále.

Dolly zadumane pozerala do prázdna a počúvala švagrinú.

– Áno, viem, musí to byť preňho strašné: vinníkovi je vždy horšie

ako nevinnému, – ozvala sa, – ak cíti, že je príčinou nešťastia. Ale ako

odpustiť, ako mu mám byť zasa ženou po nej? Spoločný život bude pre

mňa utrpením najmä preto, že milujem svoju bývalú lásku k nemu…

A vzlykot pretrhol jej slová.

No akoby naschvál, zakaždým, keď sa rozcitlivela, začala zasa o

tom, čo ju popudzovalo.

– Veď ona je mladá, krásna, – pokračovala. – A vieš, Anna, kto

pripravil o mladosť a krásu mňa? On a jeho deti. Svoje som si odslúžila

a pri tej službe som o všetko prišla, a teraz mu je, prirodzene, svieže

stvorenie ľahkých mravov milšie. Asi sa o mne zhovárali, alebo ešte

horšie, mlčali o mne, chápeš? – V očiach sa jej opäť zablysla

nenávisť. – A po tom všetkom mi ide hovoriť… Môžem mu ešte veriť?

Nikdy. Všetkému je koniec, všetkému, čo mi bolo útechou, odplatou za

námahu, trápenie… Veríš mi? Práve som sa učila s Grišom: predtým

som to robievala rada, teraz to bolo pre mňa utrpenie. Načo sa starám,

namáham? Načo sú vôbec deti? Hrozné je, že sa vo mne čosi zlomilo a

namiesto lásky, nežnosti cítim k nemu len zlobu, áno, zlobu. Zabila by

som ho a…

– Dušička, Dolly, chápem ťa, ale netrýzni sa. Si urazená, rozčúlená a

veľa vecí vidíš v nesprávnom svetle.

68

Dolly stíchla, chvíľu obe mlčali.

– Čo mám robiť, Anna, porozmýšľaj, pomôž. Všetko som

premyslela, nijaké východisko nevidím.

Anna nemohla nič vymyslieť, ale každé slovo, každý výraz v tvári

švagrinej sa ohlášal v jej srdci.

– Poviem ti len toľko, – začala Anna, – som jeho sestra, poznám

jeho povahu, najmä schopnosť na všetko, všetko zabudnúť

(zagestikulovala pred čelom), tú schopnosť dať sa celkom strhnúť, ale

aj úprimne sa biť v prsia. Teraz nechápe, ako mohol spraviť čosi také,

ani len veriť sa mu to nechce.

– Nie, dobre to on chápe a chápal! – skočila jej do reči Dolly. – Ale

ja… zabúdaš na mňa… vari je mne ľahšie?

– Počkaj. Priznám sa ti, keď mi o tom hovoril, neuvedomovala som

si celkom tvoje hrozné položenie. Videla som len jeho a to, že sa rodina

rozpadá; bolo mi ho ľúto, ale keď som sa pozhovárala teraz s tebou,

ako žena to vidím inakšie; vidím, ako trpíš, a je mi ťa, ani vyjadriť

neviem, ako mi ťa je ľúto! Dolly, dušička moja, chápem tvoje utrpenie

celkom, len jedno neviem: neviem… neviem, koľko lásky k nemu ti

ostalo v srdci. A to vieš zase ty – či jej je toľko, aby si mohla odpustiť.

Ak je, odpusť!

– To nie, – začala Dolly; no Anna ju prerušila a pobozkala jej ešte

raz ruku.

– Poznám spoločnosť lepšie ako ty, – začala. – Poznám ľudí, ako je

Stiva a ich názor na tieto veci. Vravíš, že sa s ňou zhováral o tebe. Nuž

to nie. Títo ľudia sa dopúšťajú nevier, ale rodinný kozub a manželka sú

pre nich čosi sväté. Tamtými ženami pohŕdajú, nedovolia, aby nejako

zasiahli do rodiny. Povedala by som, že medzi rodinou a tými ženami

vedú neprekročiteľnú čiaru. Ako je to možné, nechápem, ale je to tak.

– Áno, ale bozkával sa s ňou…

– Dolly, počkaj, dušička. Zažila som Stivu, keď bol do teba

zaľúbený. Pamätám sa, ako vtedy chodil za mnou a plakával, keď mi o

tebe rozprával, bola si preňho stelesnením poézie a vznešenosti, a aj to

viem, že čím dlhšie s tebou žil, tým vyššie si stúpala v jeho očiach.

Veď sme sa mu občas smiali, keď po každom slove dodával: „Dolly je

skvostná žena.“ Bola si vždy aj si ostala pre neho božstvom, a toto jeho

vzbĺknutie nemá nič s citmi…

– A čo ak sa bude to vzbĺknutie opakovať?

– Podľa mňa sa už nemôže…

– Dobre, ale ty by si mu odpustila?

69

– Neviem, to ja nemôžem posúdiť… Vlastne môžem, – ozvala sa

Anna porozmýšľajúc; a keď v duchu odhadla situáciu, zvážila ju v

sebe, dodala: – Ba môžem. Áno, odpustila by som mu. Nebola by som

už tá, čo predtým, ale odpustila by som tak, akoby sa nič, celkom nič

nebolo stalo.

– Jedine tak, – rýchlo ju prerušila Dolly, akoby teraz nahlas

vyslovila, čo si neraz myslela, – inakšie by to nebolo odpustenie. Ak už

odpustiť, tak celkom, celkom. No teraz už poďme, zavediem ťa do

tvojej izby, – vstala a idúcky Annu objala. – Drahá moja, taká som

rada, že si tu. Uľavilo sa mi, veľmi sa mi uľavilo.

20

Celý ten deň strávila Anna doma, teda u Oblonskovcov, a

neprijímala nikoho, poniektorí jej známi totiž, keď sa dopočuli o jej

príchode, prišli ju pozrieť ešte v ten deň. Celé predpoludnie bola Anna

s Dolly a s deťmi. Iba čo poslala lístok bratovi, aby prišiel určite

obedovať domov. „Príď, Boh je milostivý,“ napísala mu.

Oblonskij teda obedoval doma, hovorilo sa o bežných veciach, žena

sa s ním zhovárala, tykala mu, čo predtým nebývalo. Medzi manželmi

panoval síce ešte chlad, no rozchod sa už nespomenul, a Stepan

Arkaďjič už nevylučoval, že sa vec vysvetlí a že sa zmieria.

Hneď po obede prišla Kitty. Annu Arkadievnu poznala, ale len

zbežne, a teraz prišla k sestre nie bez strachu, ako ju tá petrohradská

veľkosvetská dáma, ktorú všetci tak vychvaľovali, prijme. No Anne

Arkadievne sa zapáčila – to pobádala hneď.

Anna sa celkom nepokryte kochala v jej kráse a mladosti, a Kitty sa

nestihla ani spamätať, a už cítila, že je pod jej vplyvom, no nielen to,

cítila, že sa do nej zaľúbila, ako sa len vedia zaľúbiť dievčence do

vydatých a starších dám. Anna ničím nepripomínala veľkosvetskú

dámu či matku osemročného syna; svojimi pružnými pohybmi,

sviežosťou a živosťou v tvári, čo sa prejavovala raz v úsmeve, raz v

pohľade, by skôr pripomínala dvadsaťročné dievča, nebyť toho

vážneho, chvíľami smutného výrazu v jej očiach, ktorý Kitty

prekvapoval a priťahoval. Kitty vycítila, že Anna je prostá a nič

neskrýva, ale má v sebe iný, akýsi vyšší svet záujmov pre ňu

nedostupných, záujmov zložitých a poetických.

Po obede, keď Dolly odišla do svojej izby, Anna rýchlo vstala a šla

k bratovi, ktorý fajčil cigaru.

70

– Stiva, – prihovorila sa mu, veselo žmurkla, spravila mu krížik na

čelo a očami ukázala na dvere. – Choď, a pánboh ti pomáhaj.

Pochopil hneď, odhodil cigaru a zmizol za dvermi.

Keď Stepan Arkaďjič odišiel, vrátila sa k divánu, kde predtým

sedela obklopená deťmi. Či už preto, že deti videli, ako má mama tú

tetu rada, či preto, že samy v nej odhalili zvláštny pôvab, no dve

najstaršie a za nimi aj mladšie, ako to už pri deťoch býva, ešte pred

obedom prilipli k novej tete a ani sa od nej nepohli. A vymysleli si čosi

ako hru, v ktorej išlo o to, kto si najbližšie k tete sadne, kto sa jej bude

dotýkať, kto ju bude držať za malú ruku, bozkávať ju, hrať sa s jej

prsteňom alebo sa aspoň dotýkať volánov na jej šatách.

– No, no, sadneme si ako predtým, – zvolala Anna Arkadievna a

sadla si na predošlé miesto.

A tak sa jej Griša zasa vopchal pod pazuchu a hlavu si pritískal na

jej šaty, rozžiarený šťastím a pýchou.

– A kedyže bude ten ples? – obrátila sa Anna ku Kitty.

– Na budúci týždeň, bude to nádherný ples. Jeden z tých, na ktorých

býva vždy veselo.

– Sú vari aj také, na ktorých býva vždy veselo? – s nežným

úsmeškom podotkla Anna.

– Je to čudné, ale sú. U Bobriščevovcov je vždy veselo, u

Nikitinovcov tiež, ale u Mežkovovcov je vždy nuda. Vy ste si to

nevšimli?

– Nie, srdce moje, ja už nepoznám také plesy, kde je veselo, –

odpovedala Anna a Kitty uvidela v jej očiach ten osobitný, jej

neprístupný svet – Poznám len také, kde mi je nie až tak ťažko a kde sa

až tak nenudím…

– Ako sa môžete vy nudiť na plese?

– A prečo by som sa ja nemohla nudiť na plese? – spýtala sa Anna.

Kitty si všimla, že Anna vedela, aká odpoveď bude nasledovať.

– Preto, že ste vždy zo všetkých najúžasnejšia.

Anna sa vedela červenať. Začervenala sa:

– Po prvé, nikdy a po druhé, ak by to aj bola pravda, čo z toho mám?

– Na tento ples pôjdete? – spýtala sa Kitty.

– Myslím, že budem musieť. Zober si ho, – povedala Tani, ktorá

ľahko sťahovala z jej bieleho, na konci zúženého prsta prsteň.

– Budem veľmi rada, keď pôjdete, tak rada by som vás videla na

plese.

– Keď už budem musieť ísť, aspoň sa budem utešovať myšlienkou,

že vám to pôsobí radosť… Griša, neťahaj ma, prosím ťa, za vlasy, aj

71

tak som už strapatá, – napravila si uvoľnený prameň vlasov, s ktorým

sa Griša hral.

– Predstavujem si vás na plese vo fialovom.

– Prečo práve vo fialovom? – spýtala sa s úsmevom Anna. – No,

detičky, choďte už, choďte. Počujete? Miss Hoolová vás volá na čaj, –

povedala, oslobodila sa od detí a odviedla ich do jedálne.

– A ja viem, prečo ma voláte na ples. Veľa si od neho sľubujete a

chcete, aby tam všetci boli, aby všetci mali na tom účasť.

– Odkiaľ viete? Je to tak.

– Och, aké krásne časy prežívate, – pokračovala Anna. – Pamätám

sa, poznám ten modravý opar, podobný oparu na švajčiarskych horách.

Opar, čo zahaľuje všetko v ten blažený čas, keď sa detstvo už-už končí

a ten nesmierny kruh, šťastný a veselý, mení sa na čoraz užšiu a užšiu

cestu: vojsť do tej aleje je aj zábavné i trochu desivé, hoci vyzerá

krásna a plná svetla… Kto to neprežil?

Kitty sa mlčky usmievala. „Ako to prežívala ona? Ako rada by som

dopodrobna poznala históriu jej života,“ pomyslela si a predstavila si

nepoetický zovňajšok Alexandra Alexandroviča, Anninho muža.

– Všeličo viem. Stiva mi to prezradil, gratulujem vám, veľmi sa mi

páči, – pokračovala Anna, – stretla som sa s Vronským na stanici.

– Ach, bol tam? – spýtala sa Kitty a začervenala sa. – A čo vám

povedal Stiva?

– Stiva mi všetko vyklebetil. A ja by som sa tomu veľmi tešila.

Včera som cestovala s Vronského mamou, – pokračovala, – a celou

cestou mi rozprávala o ňom; je to jej miláčik; viem, aké vedia byť

matky zaujaté, ale…

– A čo vám rozprávala?

– Ach, všetko! A hoci viem, že je jej miláčik, vidieť, že je ušľachtilý

človek… Rozprávala napríklad, že chcel dať celý svoj majetok bratovi,

že už ako dieťa spravil čosi nezvyčajné, zachránil ženu, čo sa topila.

Slovom, hrdina, – usmiala sa Anna, keď si spomenula na tých dvesto

rubľov na stanici.

Ale Kitty o tých dvesto rubľoch nepovedala. Z akéhosi dôvodu

nerada na to spomínala. Cítila, že v tom bolo čosi, čo súviselo s ňou,

čosi také, čo sa nemalo stať.

– Veľmi ma pozývala k sebe, – pokračovala Anna, – a ja veru

celkom rada navštívim starú paniu, zajtra ta pôjdem. Predsa len dobre,

že je Stiva tak dlho v Dollinej izbe, – dodala Anna, aby zmenila tému, a

vstala, ako sa Kitty pozdalo, čímsi rozladená.

72

– Nie, prvý ja! Nie, ja! – kričali deti, ktoré dopili čaj a hrnuli sa k

tete Anne.

– Všetci naraz! – povedala Anna, so smiechom sa im rozbehla oproti

a objala a povalila celé to klbko od vytrženia pištiacich detí.

21

Dolly vyšla zo svojej izby, keď sa podával čaj dospelým; Stepan

Arkaďjič neprišiel. Asi odišiel zo ženinej izby zadným vchodom.

– Bojím sa, že ti hore bude zima, – obrátila sa Dolly k Anne, – vari

ťa presťahujem, aspoň si budeme bližšie.

– Och, prosím ťa, len si pre mňa nerobte ťažkú hlavu, – odpovedala

Anna a pozorne sa zadívala do Dollinej tváre, aby zistila, či sa udobrili.

– Je tu priveľa svetla, – namietla švagriná.

– Veď ti vravím, že spím vždy a všade ako novorodená.

– O čo ide? – spýtal sa Stepan Arkaďjič ženy, vychádzajúc z

pracovne. Z jeho tónu Kitty aj Anna hneď usúdili, že sa zmierili.

– Chcem Annu presťahovať dole, ale záclony sa musia prevesiť. A

nikto to nevie spraviť, budem sa musieť sama pribrať, – odpovedala mu

Dolly.

„Bohvie, či sa celkom udobrili,“ pomyslela si Anna, keď počula jej

tón, chladný a pokojný.

– Ach, Dolly, ty vždy všetko komplikuješ, – zvolal Stiva. – No ak už

tak veľmi chceš, ja to spravím… „Áno, vyzerá to, že sa udobrili,“

pomyslela si Anna.

– Viem, ako to ty spravíš, – odpovedala Dolly, – povieš Matvejovi,

aby spravil to, čo sa spraviť nedá, a sám odídeš, a on všetko domotá, –

namietla a pritom jej kútiky úst skrivil zvyčajný posmešný úsmev.

„Úplné zmierenie, úplné,“ pomyslela si Anna, „chvalabohu!“ a

radujúc sa, že to je jej zásluha, prikročila k Dolly a bozkala ju.

– Ale čoby, prečo máš o mne a Matvejovi takú zlú mienku? – spýtal

sa Stepan Arkaďjič ženy s nebadaným úsmevom.

Dolly bola po celý večer, ako zvyčajne, voči mužovi mierne

ironická, no Stepan Arkaďjič bol spokojný a veselý, ale len natoľko,

aby sa nezdalo, že len čo mu odpustila, hneď na svoju vinu zabudol.

O pol desiatej narušila večernú rodinnú debatu, mimoriadne

radostnú a príjemnú, pri čajovom stole Oblonskovcov naoko celkom

všedná príhoda, no táto príhoda sa všetkým bohvieprečo pozdala

73

čudnou. Keď sa rozhovorili o spoločných petrohradských známych,

Anna rýchlo vstala.

– Mám ju v albume, – povedala, – a ozaj, ukážem vám aj svojho

Seriožku, – dodala s pyšným materinským úsmevom.

Okolo desiatej, keď sa zvyčajne lúčievala so synom a často ho sama,

prv než odišla na ples, ukladala spať, bývalo jej smutno, že je tak

ďaleko od neho; a nech sa o čom hovorilo, v myšlienkach sa stále

vracala k svojmu kučeravému Seriožkovi. Zatúžila pozrieť si jeho

fotografiu a pozhovárať sa o ňom. Využila teda prvú príležitosť, vstala

a pobrala sa svojím ľahkým, pevným krokom po album. Schody nahor

do jej izby ústili na plošinku vykurovaného hlavného schodišťa.

Práve keď vychádzala z jedálne, ozval sa v predizbe zvonec.

– Kto to môže byť? – povedala Dolly.

– Po mňa by tak zavčasu nešli, no pre niekoho iného je už

prineskoro, – poznamenala Kitty.

– To asi mne nesú nejaké spisy, – povedal Stepan Arkaďjič, a keď

Anna šla okolo schodišťa, sluha už bežal hore ohlásiť hosťa a hosť sám

stál pri lampe. Anna pozrela dolu, okamžite spoznala Vronského a v

srdci sa jej zrazu zachvel zvláštny pocit zadosťučinenia a súčasne

strachu. Stál tam v kabáte a čosi vyťahoval z vrecka. Vo chvíli, keď

bola zarovno so stredom schodišťa, zdvihol oči, zbadal ju a v tvári sa

mu odzrkadlil stud i zdesenie. Prešla s mierne naklonenou hlavou a za

ňou sa už niesol zvučný hlas Stepana Arkaďjiča, ktorý ho pozýval

ďalej, a tichý, mäkký a pokojný hlas Vronského, ktorý pozvanie

odmietal.

Keď sa Anna vracala s albumom, bol už preč, a Stepan Arkaďjič

rozprával, že prišiel kvôli banketu, ktorý zajtra usporadujú na počesť

istej významnej osobnosti, čo zavítala do mesta.

– A za ten svet nechcel ísť ďalej. Voľajaký je čudný, – dodal Stepan

Arkaďjič.

Kitty sa zapálila. Myslela si, že len ona vie, načo prišiel a prečo

nešiel ďalej. „Bol u nás,“ rozmýšľala, „nenašiel ma doma a domyslel si,

že som tu; no nešiel ďalej, lebo si uvedomil, že je neskoro a je tu

Anna.“

Vymenili si mlčky pohľady a začali si prezerať Annin album.

Na tom, že si niekto o pol desiatej zašiel k priateľovi, aby zistil

podrobnosti chystaného banketu, a nešiel ďalej, nebolo nič neobyčajné,

ani čudné, a predsa sa to všetkým pozdalo čudné. No zo všetkých

najčudnejšie, ba až nepekné sa to videlo Anne.

74

22

Ples sa práve začal, keď Kitty s matkou v záplave svetla stúpali hore

veľkým schodišťom, plným kvetov a napudrovaných lokajov v

červených rovnošatách. Zo sál ako z úľa doliehal plynulý šuchot

pohybov, a kým si na odpočívadle medzi ozdobnými stromčekmi

upravovali účesy a šaty, v sále zazneli nevtieravo výrazné tóny huslí –

orchester začal hrať prvý valčík. Starý pán v civile, čo si pri druhom

zrkadle v oblaku vône prihládzal prešedivené sluchy, sa s nimi skoro

zrazil na schodoch, vystúpil sa a vyslal nepokryte obdivný pohľad na

neznámu mu Kitty. Bezbradý mladík z vyššej spoločnosti, jeden z tých,

ktorých starý gróf Ščerbackij volal ťuťmákmi, v smelo vykrojenej veste

si idúcky naprával biely nákrčník, poklonil sa im, predbehol ich, vrátil

sa a požiadal Kitty o štvorylku. Prvú štvorylku už zadala Vronskému,

sľúbila teda mladíkovi druhú. Dôstojník, čo si v dverách zapínal

rukavicu, im uvoľnil cestu a pokochal sa pohľadom na ružovú Kitty.

Aj keď sa Kitty pri toalete, účese a všetkých prípravách na ples čosi

našpekulovala a natrápila, vchádzala teraz na ples vo svojej bohatej

tylovej róbe na ružovom podklade nenútene a proste, akoby všetkým

tým ružičkám, čipkám, všetkým podrobnostiam svojej večernej toalety

nevenovala ani ona, ani jej okolie kúštik pozornosti, akoby sa bola v

tomto tyle, čipkách, s tým vysokým účesom s ružou a dvoma

lístočkami navrchu narodila.

Keď jej chcela stará kňažná pred vstupom do sály napraviť

pokrútenú stuhu v páse, Kitty zľahka uhla. Cítila, že všetko na nej má

byť pekné a graciózne samo od seba a že sa opravovať nič nemusí.

Kitty mala jeden zo svojich šťastných dní. Šaty ju nikde netiesnili,

čipkové lemovanie sa nikde nezošmykovalo, ružičky sa nepokrčili a

nepoodtŕhali; ružové črievičky na vysokých podpätkoch ju neomínali,

ale nôžky skôr obveseľovali. Husté pradená plavých umelých vlasov jej

držali na malej hlave ako vlastné. Všetky tri gombičky na vysokej

rukavičke, čo jej obopínala ruku, nemeniac však jej formu, sa dali

zapnúť, neodtrhli sa. Čierna zamatka s medailónom jej obzvlášť nežne

priliehala k hrdlu. Tá zamatka bola vôbec nádhera, a keď sa Kitty doma

pozerala na hrdlo do zrkadla, cítila, že zamatka priam rozpráva. Aj

keby sa o všetkom ostatnom dalo pochybovať, zamatka bola nádherná.

Kitty sa aj tu na plese usmiala, keď si ju v zrkadle obzerala. V

obnažených pleciach a ramenách sa Kitty maril chlad mramoru, tento

pocit mala veľmi rada. Oči sa jej ligotali a červené pery, vedomé si

svojej príťažlivosti, nemohli sa neusmievať. Len čo prekročila prah

75

sály a došla k pestrému hlúčiku dám, čo v oblaku tylu, stúh a čipiek

čakali na vyzvanie do tanca (Kitty v takom hlúčiku nikdy nestála), už ju

popýtali o valčík, a nepopýtal ju oň nik iný ako najskvelejší gavalier,

prvý gavalier v plesovej hierarchii, osvedčený usporiadateľ plesov,

ceremoniár, ženatý, pekný a statný muž Jegoruška Korsunskij. Len čo

opustil grófku Baninovú, s ktorou odtancoval prvé kolo valčíka, obzrel

si svoje panstvo, čiže niekoľko už tancujúcich párov, a keď zazrel

vchodiacu Kitty, priplával k nej osobitnou plavnou chôdzou, vlastnou

len usporiadateľom plesov, poklonil sa, a nevyčkajúc dokonca jej

súhlas, už dvíhal ruku, že objíme jej štíhly driek. Obzrela sa, komu má

dať vejár, domáca pani sa usmiala a vzala jej ho.

– Ako dobre, že ste prišli načas, – povedal s rukou na Kittinom

drieku, – aké sú to aj spôsoby chodiť neskoro.

Zohla ľavú ruku, položila mu ju na plece a malé nôžky v ružových

črievičkách sa vrtko, ľahko a rytmicky pohli v takte hudby po

šmykľavom parkete.

– Tancovať valčík s vami je priam oddych, – zvolal, keď sa púšťal

do prvých, ešte nie rýchlych krokov valčíka. – Nádhera, tá ľahkosť,

précision!10 – nadchýnal sa. To isté vravel všetkým dobre známym

dámam.

Kitty sa pochvale usmiala a cez jeho plece si ďalej obzerala sálu.

Nebola na plese už nováčikom, všetky tváre sa jej nezlievali do

jediného očarujúceho dojmu; nebola ani dievčaťom vlečeným po

plesoch, ktorému sú všetky tváre natoľko známe, že sa mu sprotivili;

bola v strede tých dvoch – bola vzrušená, no súčasne sa ovládala

natoľko, že mohla pozorovať. V ľavom kúte sály, ako videla,

zhromaždil sa výkvet spoločnosti. Bola tam až priveľmi obnažená

krásavica Lida, žena Korsunského, bola tam domáca pani, tam žiarila

Krivinova lysina, ktorý bol všade, kde výkvet spoločnosti, v tú stranu

hľadeli mladíci a neodvažovali sa priblížiť; tam našla očami aj Stivu, a

potom zbadala pôvabnú postavu a hlavu Anny v čiernych zamatových

šatách. Aj on bol tam. Nestretla sa s ním od toho večera, ako odmietla

Levina. Kitty ho svojimi bystrými očami hneď zbadala, ba všimla si, že

sa díva na ňu…

– Ešte jedno kolo? Nie ste ustatá? – spýtal sa Korsunskij, mierne

zadychčaný.

– Nie, ďakujem vám pekne.

– Kamže vás mám odviesť?

10presnosť (franc.)

76

– Vidí sa mi, že je tu Anna Kareninová… zaveďte ma k nej.

– Kam len budete chcieť.

A Korsunskij spomalil tempo a zamieril valčíkovým krokom rovno

k hlúčiku v ľavom kúte dvorany, pričom opakoval: – Pardon,

mesdames, pardon, pardon, mesdames, – obozretne plával morom

čipiek, tylu a stúh a nezavadil ani o pierko, až napokon prudko zvrtol

svoju dámu, takže sa jej odhalili štíhle nôžky v tenkých pančuchách a

vlečka rozviata ako vejár priľahla na Krivinove kolená. Korsunskij sa

poklonil, vypol rozhalenú hruď a podal Kitty ruku, aby ju odviedol k

Anne Arkadievne. Kitty zložila celá červená vlečku z Krivinových

kolien a s pocitom slabého závratu sa poobzerala, kde by našla Annu.

Anna nebola vo fialovom, ako tak veľmi chcela Kitty, ale v čiernych

hlboko dekoltovaných zamatových šatách, čo odhaľovali jej plné, ako

zo starej slonoviny vytesané plecia a prsia a okrúhle ruky so štíhlym,

drobným zápästím. Na šatách bola aplikácia benátskej čipky. Na hlave,

v čiernych, iba vlastných vlasoch, mala malú girlandu sirôtok a takú

istú aj medzi bielymi čipkami na čiernej stuhe na páse. Jej účes bol

nenápadný. Nápadné boli len tie samopašné kučierky, čo ho skrášľovali

a čo sa z neho vzadu a na sluchách stále uvoľňovali. Na pevnej, ako

vymodelovanej šiji ležala šnúra perál.

Kitty vídala Annu denne, bola do nej zaľúbená a predstavovala si ju

jedine vo fialovom. Ale teraz, keď ju videla v čiernom, pocítila, že

dosiaľ nepoznala všetok jej pôvab. Teraz ju videla v úplne novom,

prekvapujúcom svetle. Teraz pochopila, že Anna nemohla byť vo

fialovom a že jej pôvab spočíval predovšetkým v tom, že bola vždy

odosobnená od svojej toalety, že toaleta na nej bola vlastne vedľajšia.

Aj čierne šaty s bohatými čipkami boli vedľajšie; boli len rámcom, z

ktorého vystupovala len ona, jednoduchá, prirodzená, elegantná a

súčasne veselá a plná života.

Stála ako vždy nápadne vzpriamená, a keď Kitty podišla k jej

krúžku, zhovárala sa práve s hostiteľom, s hlavou mierne naklonenou k

nemu.

– Nie, ja nehodím kameňom, – odpovedala mu práve na niečo, –

hoci, nechápem, – pokračovala a stisla plecami, a hneď sa obrátila s

nežným protektorským úsmevom ku Kitty. Letmým ženským

pohľadom prebehla jej toaletu a spravila ledva znateľný, no pre Kitty

zrozumiteľný pohyb hlavou, ktorým odobrila jej toaletu a krásu.

– Ešte aj do sály vchádzate tanečným krokom, – dodala.

– Toto je jedna z mojich najvernejších pomocníčok, – poklonil sa

Korsunskij Anne Arkadievne, s ktorou dnes ešte nebol. – Zásluhou

77

kňažnej býva ples vždy veselý a nádherný. Anna Arkadievna, jedno

kolo valčíka, – povedal, pokloniac sa.

– Vy sa poznáte? – spýtal sa hostiteľ.

– S kým by sme sa my nepoznali? Žena a ja sme ako bieli vlci, nás

pozná každý, – odpovedal Korsunskij. – Ten valčík, Anna Arkadievna.

– Netancujem, keď sa tomu dá vyhnúť.

– Lenže teraz sa nedá.

Vtedy sa priblížil Vronskij.

– Nuž, ak sa teraz nedá, tak poďme, – odpovedala a nevšimla si, že

sa Vronskij poklonil, potom rýchlo položila ruku na plece

Korsunského.

„Čo môže mať proti nemu?“ pomyslela si Kitty, lebo si všimla, že

Anna naschvál neodpovedala Vronskému na poklonu. Vronskij

pristúpil ku Kitty, pripomenul jej prvú štvorylku a ľutoval, že ju taký

dlhý čas nemal potešenie vidieť. Kitty sa kochala pohľadom na Annu,

tancujúcu valčík, a počúvala ho. Čakala, že ju popýta o tanec, ale

nepopýtal ju, pozrela začudovane na neho. Začervenal sa a rýchlo ju

poprosil o valčík, no len čo objal jej štíhly driek a spravil prvý krok,

hudba prestala hrať. Kitty mu pozrela do tváre, čo bola tak blízko, a

ešte dlho potom, po niekoľkých rokoch, ten pohľad plný lásky, ktorý

naňho vtedy uprela a ktorý neopätoval, drásal jej srdce trýznivou

hanbou.

– Pardon, pardon! Valčík, valčík! – zavolal z druhej strany siene

Korsunskij, schytil prvú slečnu, čo bola nablízku, a začal tancovať.

23

Vronskij a Kitty odtancovali niekoľko kôl valčíka. Po valčíku šla

Kitty za mamou a len čo stačila povedať niekoľko slov grófke

Nordstonovej, už prišiel po ňu Vronskij na prvú štvorylku. Počas

štvorylky si nič zvláštne nepovedali, hovorili dosť nesúvisle raz o

manželoch Korsunskovcoch, ktorých Vronskij veľmi podarene

charakterizoval ako milé štyridsaťročné deti, raz o budúcom verejnom

predstavení, a len raz jej zaťal do živého, keď sa spýtal na Levina, či je

tu, a keď dodal, že mu bol veľmi sympatický. Napokon od štvorylky

Kitty nečakala nič svetoborného. So stŕpnutým srdcom očakávala

mazúrku. Zdalo sa jej, že pri mazúrke sa musí všetko rozhodnúť. To, že

ju počas štvorylky nepopýtal o mazúrku, ju netrápilo. Bola si istá, že

mazúrku tancuje s ním ako aj na predošlých plesoch, a piatim mazúrku

78

odriekla s odôvodnením, že je zadaná. Celý ples až do poslednej

štvorylky bol pre Kitty čarovným snom radostných farieb, zvukov a

pohybov. Netancovala len vtedy, keď sa cítila už veľmi unavená a sama

prosila o chvíľu oddychu. No keď tancovala poslednú štvorylku s

jedným z nudných mládencov, ktorého nemohla odmietnuť, dostala sa

náhodou vis-à-vis s Vronským a Annou. Nestretla sa s Annou od

začiatku plesu, a zrazu ju videla zasa v úplne novom a prekvapujúcom

svetle. Vybadala v nej ten príznak vzrušenia z úspechu, ktorý sama

dobre poznala. Videla, že Anna je omámená vínom nadšenia, ktoré

vzbudzuje. Poznala ten pocit a poznala jeho prejavy a vybadala ich v

Anne – videla chvejivý, vzbĺkajúci jas v očiach a úsmev šťastia a

vzrušenia, čo jej nevoľky vlnil ústa, a výraznú ladnosť, istotu a ľahkosť

pohybov.

„Kto?“ spýtala sa v duchu. „Všetci, či jeden?“ A nepomohla svojmu

zúfalému partnerovi, ktorý stratil niť rozhovoru a nemohol ju nájsť,

navonok sa podriaďovala bodrým, prenikavým rozkazom Korsunského,

čo raz zoskupoval všetkých do grand rond11, raz do chaîne12, a len

pozorovala a srdce sa jej čoraz väčšmi zvieralo. „Nie neomámil ju

obdiv davu, ale nadšenie jedného. A kto je ten jeden? Hádam len nie

on?“ Zakaždým, keď hovoril s Annou, v očiach jej vzplanul radostný

jas a úsmev šťastia jej zvlnil červené pery. Akoby sa aj usilovala

potláčať tie prejavy radosti, ale zrkadlili sa jej na tvári nezávisle od nej.

„A čo on?“ Kitty pozrela na neho a zdesila sa. To, čo Kitty tak jasne

videla v zrkadle Anninej tváre, videla aj na ňom. Kam sa podeli jeho

vždy pokojné, isté spôsoby a ľahostajne vyrovnaný výraz tváre? Áno,

zakaždým, keď sa k Anne obrátil s mierne naklonenou hlavou, akoby

túžil padnúť pred ňou na kolená a v pohľade mal len a len výraz pokory

a strachu. „Nechcem vás uraziť,“ akoby zakaždým hovoril jeho pohľad,

„chcem sa len zachrániť, ale neviem ako.“ Taký výraz uňho Kitty ešte

nikdy nevidela.

Zhovárali sa o spoločných známych, o celkom bezvýznamných

veciach, ale Kitty sa videlo, že každé ich slovo rozhoduje o ich a jej

osude. A zvláštne bolo, že hoci naozaj hovorili o tom, aký je Ivan

Ivanovič s tou svojou francúzštinou smiešny, a o tom, že Jeleckej sa

mohla trafiť aj lepšia partia, ich slová mali pre nich určitý význam a

cítili to práve tak ako Kitty. Celý ples, celý svet, všetko v Kittinej duši

obostrela hmla. Len tvrdá škola výchovy, ktorou prešla, ju držala nad

11veľkého kruhu (franc.)

12reťaze (franc.)

79

vodou a nútila ju robiť to, čo sa od nej žiadalo, teda tancovať,

odpovedať na otázky, hovoriť, ba usmievať sa. No pred začiatkom

mazúrky, keď už začali rozostavovať stoličky a niektoré páry sa

poberali z malých sál do veľkej, premohlo ju zúfalstvo a hrôza. Päť

tanečníkov odmietla a teraz mazúrku nemala s kým tancovať. A ani

nebola nádej, že by ju o ňu popýtali, pretože mala v spoločnosti

priveľké úspechy a nikomu by ani na um neprišlo, že by nebola do tejto

chvíle zadaná. Mala by povedať mame, že sa zle cíti, ísť domov, ale na

to nemala silu. Bola zdrvená.

Zašla do úzadia malého salónu a klesla na pohovku. Ľahká sukňa sa

vzdula ako oblak okolo jej štíhlej postavy; obnažená chudá, nežná

dievčenská ruka nevládne ovisla a utopila sa v záhyboch ružovej

tuniky; v druhej držala Kitty vejár a rýchlymi, krátkymi pohybmi si

ním ovievala rozhorúčenú tvár. A hoci vyzerala ako motýľ, čo sa len na

chvíľku zachytil o steblo trávy a už-už vystrie dúhové krídla a vzlietne,

srdce jej zvieralo nevýslovné zúfalstvo. „Čo ak sa mýlim a nič také

nebolo?“

A opäť si predstavila všetko, čo videla.

– Kitty, čo to má znamenať? – spýtala sa grófka Nordstonová, ktorá

sa k nej priblížila nehlučne po koberci. – Nechápem to.

Kittina spodná pera sa zatriasla; rýchlo vstala.

– Ty netancuješ mazúrku, Kitty?

– Nie, – odpovedala Kitty hlasom, chvejúcim sa od sĺz.

– V mojej prítomnosti ju popýtal o mazúrku, – povedala grófka

Nordstonová vediac, že Kitty pochopí, koho tým myslí. – A ona na to –

vari netancujete s kňažnou Ščerbackou?

– Och, mne je už všetko jedno, – povedala Kitty.

Nikto okrem nej samej nechápal jej položenie, nikto nevedel, že

včera odmietla človeka, ktorého podľa všetkého milovala, a odmietla

ho preto, lebo verila inému.

Grófka Nordstonová vyhľadala Korsunského, s ktorým tancovala

mazúrku ona, a kázala mu ísť po Kitty.

Kitty tancovala v prvom páre a na šťastie nemusela hovoriť, lebo

Korsunskij po celý čas odbiehal a dával príkazy. Vronskij s Annou boli

skoro oproti nej. Videla ich svojimi bystrými očami, videla ich aj

zblízka, keď sa páry stretali, a čím dlhšie na nich pozerala, tým

bezpečnejšie cítila, že jej nešťastie je dovŕšené. Videla, že sa v nabitej

sále cítia sami. A na Vronského tvári, vždy takej istej a nezávislej,

videla ten prekvapujúci výraz stratenosti a pokory, pripomínajúci výraz

inteligentného psa, čo sa previnil.

80

Anna sa usmievala, usmieval sa aj on. Ona sa zadumala, on zvážnel.

Akási nadprirodzená sila priťahovala Kittine oči k Anninej tvári. Bola

pôvabná v svojich jednoduchých čiernych šatách, pôvabné boli jej

okrúhle ruky s náramnicami, pôvabná bola pevná šija so šnúrkou perál

a kučierky uvoľneného účesu, pôvabné boli graciózne, ľahké pohyby

drobných rúk a nôh, pôvabná bola tá krásna tvár v svojom oživení; no

bolo i čosi desivé a kruté v tom pôvabe.

Kitty sa v nej kochala ešte nadšenejšie ako predtým, a trpela čoraz

väčšmi. Bola zúfalá a jej tvár to prezrádzala. Keď ju Vronskij pri

mazúrke stretol, nespoznal ju hneď, natoľko sa zmenila.

– Nádherný ples! – podotkol, aby niečo povedal.

– Áno, – odpovedala.

Uprostred mazúrky, pri opakovaní zložitej figúry, ktorú Korsunskij

práve vymyslel, Anna vyšla do stredu kruhu, vzala si dvoch gavalierov

a pozvala jednu dámu a Kitty. Kitty sa k nej blížila s vystrašenými

očami. Anna pozerala, žmúriac na ňu, a s úsmevom jej stisla ruku. No

keď videla, že Kittina tvár odpovedá na jej úsmev len výrazom

zúfalstva a údivu, odvrátila sa a veselo sa prihovorila druhej dáme.

„Áno, je v nej čosi cudzie, diabolské i nádherné,“ pomyslela si Kitty.

Anna nechcela ostať na večeri, no hostiteľ ju prehováral.

– To nám neurobíte, Anna Arkadievna, – ozval sa Korsunskij a

vsunul si jej obnaženú ruku pod rukáv fraku. – Viete vy, aké mám

vnuknutie na kotilión! Un bijou!13

A pomaličky sa pohol, že ju odtiahne ďalej. Hostiteľ sa spokojne

usmieval.

– Nie, neostanem, – odpovedala Anna s úsmevom; a hoci sa

usmievala, Korsunskij aj hostiteľ vyrozumeli z jej rozhodnej odpovede,

že neostane.

– Nie, aj tak som v Moskve na tomto jednom plese tancovala viacej

ako v Petrohrade za celú zimu, – pokračovala Anna a pozrela na

Vronského, čo stál vedľa nej. – Musím si pred cestou oddýchnuť.

– To naozaj už zajtra odchádzate? – spýtal sa Vronskij.

– Áno, zajtra, – odpovedala Anna, akoby prekvapená jeho smelou

otázkou; no ošľahol ho neskrotný, chvejivý jas očí a úsmevu, keď to

vravela.

Anna Arkadievna na večeru neostala, odišla.

13Skvost! (franc.)

81

24

„Veru, mám v sebe čosi odporné, odpudzujúce,“ rozmýšľal Levin,

keď odišiel od Ščerbackovcov, a vybral sa pešo za bratom. „A nemám

čo hľadať medzi ľuďmi. Vraj hrdosť. Nie, ani tú hrdosť nemám. Keby

som ju mal, nedostal by som sa do takej situácie.“ A predstavil si

Vronského, šťastného, dobrého, múdreho a pokojného, ktorý istotne

nikdy nebol v takej strašnej situácii ako on dnes večer. „Áno, musela si

vybrať jeho. Tak je to správne a ponosovať sa nemám na koho a ani

začo. Sám som si na vine. Kto mi dal právo myslieť si, že bude chcieť

spojiť svoj život s mojím? Kto som? A čo som? Niktoš, ktorého nik na

svete nepotrebuje.“ A spomenul si na brata Nikolaja a pristavil sa pri tej

spomienke s radosťou. „No nemá pravdu, že všetko na svete je zlé a

hnusné? A sotva posudzujeme spravodlivo brata Nikolaja teraz aj v

minulosti. Pochopiteľne, z hľadiska Prokofija, ktorý ho videl v

obdratom kožuchu a opitého, je človekom hodným opovrhnutia; lenže

ja ho poznám inakšie. Poznám jeho dušu a viem, že máme veľa

spoločné. A ja namiesto toho, aby som no vyhľadal, šiel som si na obed

a ta.“ Levin zašiel pod lampu, prečítal si bratovu adresu, ktorú mal v

náprsnej taške, a zavolal drožku. Za dlhej cesty až k bratovi si Levin v

duchu oživoval známe udalosti z bratovho života. Spomínal, že Nikolaj

na univerzite aj rok po skončení štúdií žil, nehľadiac na posmešky

priateľov, ako mních, prísne dodržiaval všetky náboženské obrady,

bohoslužby, pôsty a vyhýbal sa všetkým pôžitkom, a najmä ženám; a

potom akoby sa v ňom bola pretrhla hrádza – spantal sa so spodinou a

vrhol sa do víru bezuzdných lumpačiek. Potom si spomenul na prípad s

chlapcom, ktorého si brat vzal z dediny na výchovu a v záchvate zlosti

tak zbil, že ho zažalovali pre ťažké ublíženie na tele. Spomenul si aj na

aféru s falošným hráčom, ktorý ho obohral o peniaze, Nikolaj mu dal

zmenku a neskôr sám podal žalobu, dokazujúc, že ho podviedol. (To

boli tie peniaze, ktoré zaplatil Sergej Ivanyč.) Potom spomínal, ako brat

raz nocoval na strážnici pre výtržníctvo. Spomínal na hanebný proces s

bratom Sergejom Ivanyčom, ktorý Nikolaj začal, lebo mu brat údajne

nevyplatil podiel z matkinho majetku; a na jeho posledný kúsok, keď

slúžil v Západnom kraji a tam sa dostal pred súd, lebo sa dopustil

násilia proti vrchnosti… To všetko bolo veľmi pohoršujúce, ale

Levinovi sa to nezdalo až také pohoršujúce, ako sa muselo zdať

ľuďom, čo Nikolaja Levina nepoznali, nepoznali jeho život, nepoznali

jeho srdce.

82

Levin sa pamätal, že v čase, keď bol Nikolaj vo fáze zbožnosti,

pôstov, mníchov a cirkevných služieb, keď hľadal v náboženstve

posilu, uzdu na svoju náruživú povahu, nikto ho nielenže nepodporil,

ale všetci, aj on sám, si z neho robili posmech. Dráždili ho, volali ho

Noemom, mníchom; a keď sa spustil, nikto mu nepomohol, ale všetci

sa od neho zdesene a s hnusom odvrátili.

Levin cítil, že brat Nikolaj hlboko v duši, v jej podstate, odhliadnuc

od všetkých nehorázností, čo v živote napáchal, nie je o nič horší ako tí,

čo ním opovrhujú. Nemohol za to, že sa narodil s takou neskrotnou

povahou a v istom zmysle porušenou duševnou rovnováhou. No vždy

mal úprimnú snahu byť dobrý. „Všetko mu vyrozprávam, aj jeho

donútim všetko povedať a dokážem mu, že ho milujem, a preto aj

chápem,“ rozhodol sa Levin, keď sa blížil pred jedenástou k hostincu,

uvedenému na adrese.

– Izba číslo dvanásť a trinásť na poschodí, – odpovedal vrátnik na

Levinovu otázku.

– Je doma?

– Asi bude.

Dvere na dvanástke boli odchýlené, valil sa stade v páse svetla

viditeľný dym zo zlého, slabého tabaku a ozýval sa neznámy hlas; no

Levin hneď vedel, že brat je tu; počul jeho pokašlávanie.

Keď vošiel do dverí, neznámy hlas vravel:

– Všetko závisí od toho, do akej miery sa bude v tej veci rozumne a

uvedomene postupovať.

Konstantin Levin nazrel dnu a videl, že hovorí mladý muž s bujnou

hrivou, v hrubom kabáte a že akási mladá žena s mierne rapavou

tvárou, vo vlnených šatách bez manžiet a golierika, sedí na diváne.

Brata nevidel. Konstantinovi bolestne zovrelo srdce pri pomyslení,

medzi akými cudzími ľuďmi jeho brat žije. Nikto ho nepočul a

Konstantin, vyzúvajúc si galoše, počúval, čo hovorí pán v kabáte.

Hovoril o akomsi podniku.

– No čert ber privilegované triedy, – pokašlávajúc zvolal brat. _

Maša! Zožeň nejakú večeru a daj vína, ak ostalo, ak nie, tak poň pošli.

Žena vstala, vyšla za priečku a uvidela Konstantina.

– Nikolaj Dmitrič, je tu nejaký pán.

– Čo chce? – spýtal sa Nikolaj Levin zlostne.

– To som ja, – odpovedal Konstantin Levin a vyšiel do svetla.

– Kto ja? – ešte zlostnejšie zopakoval Nikolaj. Bolo počuť, ako

rýchlo vstal, o niečo sa zachytil, a už Levin videl pred sebou vo

dverách vysokú, chudú, prihrbenú bratovu postavu s jeho veľkými

83

ustrašenými očami, postavu takú známu, a predsa ohromujúcu stopami

divosti a chorobnosti.

Bol ešte chudší ako pred tromi rokmi, keď ho Konstantin Levin

videl naposledy. Mal na sebe krátky žaket. Ruky i široké kosti vyzerali

ešte ozrutnejšie. Vlasy mu zredli, nezmenené rovné fúzy mu prevísali

cez ústa, nezmenené oči zvláštne i naivne hľadeli na hosťa.

– Á, Kosťa! – vyhŕklo z neho, keď spoznal brata, a oči mu radostne

zažiarili. No okamžite sa obzrel na mladého muža a spravil

Konstantinovi tak dobre známy kŕčovitý pohyb hlavou a krkom, akoby

ho tiesnil nákrčník; a celkom iný výraz, divý, trpiteľský a krutý, utkvel

mu na schudnutej tvári.

– Napísal som vám aj Sergejovi Ivanovičovi, že vás nepoznám a ani

poznať nechcem. Čo chceš, čo chcete?

Bol celkom iný, ako si ho Konstantin predstavoval. Na

najpochmúrnejšie a najhoršie črty jeho povahy, čo tak sťažovali styk s

ním, Konstantin Levin akosi pozabudol, keď naňho myslieval; no teraz,

keď videl jeho tvár, a najmä to kŕčovité potrhávanie hlavou, si všetko

pripomenul.

– Nič od teba nechcem, – ozval sa nesmelo. – Len som ťa prišiel

pozrieť.

Bratova nesmelosť Nikolaja zrejme obmäkčila. Mykol perami.

– A ty sa máš ako? – spýtal sa. – No tak poď ďalej, sadni si. Chceš

večeru? Maša, dones tri porcie. Nie, počkaj. Vieš, kto je to? – obrátil sa

k bratovi a ukázal na pána v kabáte. – Je to pán Krickij, môj priateľ ešte

z Kyjeva, skvelý človek. Prirodzene, prenasleduje ho polícia, lebo nie

je gauner.

A zo zvyku prebehol pohľadom po všetkých v izbe. Keď zbadal, že

žena, čo stála vo dverách, chce už ísť, zavolal na ňu:

– Máš počkať, nepočula si? – zasa si všetkých obzrel a neobratne,

potom nesúvisle, ako bol uňho Konstantin navyknutý, vyrozprával

bratovi Krického príbeh: ako ho vyhodili z univerzity zato, že založil

spolok na pomoc chudobným študentom a nedeľnú školu, ako bol

potom učiteľom na ľudovej škole, odkiaľ ho tiež vyhodili, a ako ho

potom pre čosi súdili.

– Študovali ste na kyjevskej univerzite? – spýtal sa Konstantin

Krického, aby prerušil trápne ticho.

– Áno, na kyjevskej som študoval, – srdito potvrdil Krickij a

zachmúril sa.

– A táto žena, – prerušil ho Nikolaj Levin a ukázal na ňu, – je moja

životná družka Mária Nikolajevna. Zobral som ju z verejného domu, –

84

tu trhol krkom. – No ja ju milujem a ctím si ju a všetkých, čo sa ku

mne priznávajú, – dodal zvýšeným hlasom a zamračil sa, – prosím, aby

ju tiež milovali a ctili si ju. Je mi celkom ako žena, celkom. Tak a teraz

vieš, s kým máš do činenia. A ak si myslíš, že ťa to ponižuje, tam sú

dvere.

A zas po všetkých prebehol spýtavým pohľadom.

– Prečo by ma to ponižovalo, nechápem.

– V tom prípade, Maša, nech donesú večeru: tri porcie, vodku a

víno… Nie, počkaj… Vlastne, načo… Choď už.

25

– Tak vidíš, – pokračoval Nikolaj Levin a od úsilia sa mu vraštilo

čelo a telom mu potrhávalo. Zrejme preňho nebolo ľahké ujasniť si, čo

vravieť a čo robiť. – Tak vidíš, ako… – Ukázal do kúta na železné tyče

zviazané povrazom. – Vidíš to tam? To je začiatok podniku, do ktorého

sa ideme pustiť. Ide o výrobné družstvo…

Konstantin takmer nepočúval. Neodtŕhal pohľad od bratovej

neduživej, suchotinárskej tváre a zmocňovala sa ho čoraz väčšia

ľútosť – nemohol sa donútiť, aby počúval, čo mu rozprával o družstve.

Videl, že to družstvo je iba záchranným kolesom pred opovrhnutím

samým sebou. Nikolaj Levin pokračoval:

– Ako vieš, kapitál hrdúsi robotníka – robotníci a sedliaci u nás nesú

všetku ťarchu práce na svojich pleciach a postavenie majú také, že nech

by koľko robili, nevymania sa zo zverského položenia. Všetok zisk z

ich mzdy, ktorým by si mohli zlepšiť položenie, získať voľný čas a tým

aj vzdelanie, všetky tieto prebytky zo mzdy im berú kapitalisti. A

spoločnosť sa tak vyvinula, že čím viac budú pracovať, tým viac sa

budú obohacovať kupci, statkári a oni len budú drieť ako hovädá. A

tento poriadok treba zmeniť, – skončil a pozrel spýtavo na brata.

– Áno, pravdaže, – povedal Konstantin a zahľadel sa uprene na

červenú škvrnu, čo bratovi vystúpila pod výraznými lícnymi kosťami.

– Nuž a my zakladáme zámočnícke družstvo, kde celá výroba, zisk,

a čo je najdôležitejšie, aj výrobné prostriedky, všetko bude spoločné.

– A kde bude to družstvo? – spýtal sa Konstantin.

– Vo Vozdreme, je to dedina v Kazanskej gubernii.

– Ale prečo na dedine? Na dedinách, pokiaľ viem, je aj tak práce

dosť a dosť. Načo bude na dedine zámočnícke družstvo?

85

– Nato, že dnes sú sedliaci práve takí otroci, akými boli aj predtým,

a preto je tebe a Sergejovi Ivanyčovi proti srsti, že ich niekto chce z

toho otroctva vyviesť, – odpovedal Nikolaj popudený námietkou.

Konstantin si vzdychol a medzitým si obzrel izbu, chmúrnu a

špinavú. A ten vzdych popudil Nikolaja vari ešte väčšmi.

– Poznám ja aristokratické názory vás dvoch. Viem, že Sergej

Ivanyč vynakladá všetok svoj rozum na to, aby ospravedlňoval

jestvujúce zlo.

– Ale prosím ťa, načo spomínaš Sergeja Ivanyča? – s úsmevom

nadhodil Levin.

– Sergeja Ivanyča? Nuž nato! – nečakane vykríkol pri mene Sergeja

Ivanoviča Nikolaj, – nuž nato… Napokon, škoda reči! Iba toľko ešte…

Načo si prišiel za mnou? Opovrhuješ tým, v poriadku, choď si teda

spánombohom, choď! – kričal, vstávajúc zo stoličky. – Choď, len si

choď!

– Ani trošku tým neopovrhujem, – nesmelo namietol Konstantin. –

Ba ani sa s tebou neškriepim.

Medzitým sa vrátila Mária Nikolajevna. Nikolaj sa zlostne na ňu

obzrel. Pobehla k nemu a voľačo mu pošepla.

– Som chorý a všetko ma rozčuľuje, – povedal Nikolaj už

pokojnejšie, len dych mal ešte namáhavý, – a ty mi ešte budeš hovoriť

o Sergejovi Ivanyčovi a jeho článku. Je to samý nezmysel, samé

cigánstvo a sebaklam. Čo môže písať o spravodlivosti človek, ktorý ani

nevie, čo to je? Čítali ste jeho článok? – oslovil Krického, zase si sadol

k stolu a odhrnul z neho do polovice naplnené cigarety, aby bolo

miesto.

– Nečítal, – chmúrne odpovedal Krickij, ktorý sa očividne nechcel

zapojiť do rozhovoru.

– A to prečo? – spýtal sa Nikolaj podráždene tentoraz Krického.

– Pretože to pokladám za stratu času.

– Totižto, dovoľte, z čoho usudzujete, že by to bola strata času?

Mnohým je ten článok nedostupný, totižto nad ich pochop. No v

mojom prípade je to niečo iné. Pre mňa sú jeho myšlienky priehľadné a

viem, prečo je to slabé.

Všetci stíchli. Krickij otáľavo vstal a vzal si čiapku.

– Neostanete na večeru? Tak zbohom. Zajtra príďte so zámočníkom.

Len čo vyšiel, Nikolaj sa usmial a žmurkol.

– Tiež nanič chlap. Veď to vidím…

No práve vtedy ho Krickij od dverí zavolal.

86

– Ešte niečo? – spýtal sa a vyšiel k nemu na chodbu. Keď Levin

osamel s Máriou Nikolajevnou, obrátil sa k nej.

– Už ste s bratom dlho? – spýtal sa.

– Pomaly budú dva roky. Zdravie sa im veľmi zhoršuje. Pijú moc, –

odpovedala.

– Ako to, pije?

– Nuž vodku pijú, a to im škodí.

– A veľa pije? – zašepkal Levin.

– Hej, – bojazlivo sa obzrela na dvere, v ktorých sa zjavil Nikolaj

Levin.

– O čom ste hovorili? – spýtal sa a pozeral ustrašenými,

zachmúrenými očami z jedného na druhého.

– Ale o ničom takom, – zmiatol sa Konstantin.

– Ak nechcete povedať, vaša vec. Ale ty s ňou nemáš čo hovoriť.

Ona je cundra, a ty pán, – povedal a trhol krkom.

– Ako vidím, všetko si pochopil, odhadol a staviaš sa útrpne k

môjmu poblúdeniu, – začal opäť zvýšeným hlasom.

– Nikolaj Dmitrič, Nikolaj Dmitrič, – zašepkala opäť Mária

Nikolajevna a pristúpila k nemu.

– No dobre, dobre…! A čo je s večerou? Á, tu ju máme, – zvolal,

keď zazrel sluhu s tácňou. – Sem, sem to polož, – skríkol zlostne, a

hneď siahol za vodkou, nalial z nej do kalíška a dychtivo ju vypil. –

Naliať aj tebe? – oslovil už veselo brata. – No dosť už o Sergejovi

Ivanyčovi. Márna sláva, som rád, že ťa vidím. Trep si, čo chceš, predsa

si mi nie cudzí. No, vypi si. A rozprávaj, čo porábaš? – pokračoval a

pritom dychtivo prežúval kúsok chleba a nalieval si druhý kalištek. –

Ako žiješ?

– Žijem sám na dedine ako aj predtým a gazdujem, – odpovedal

Konstantin a s hrôzou pozoroval, ako dychtivo jeho brat pije a je, no

usiloval sa utajiť, že ho pozoruje.

– Prečo si sa neoženil?

– Nemal som akosi príležitosť, – začervenal sa pri odpovedi

Konstantin.

– Ako to? Mne už teda odzvonili! Ja som si svoj život skazil. Tvrdil

som a tvrdím, že nech by som bol dostal svoj podiel vtedy, keď som ho

potreboval, celý môj život by vypálil inakšie.

Konstantin Dmitrič sa poponáhľal odviesť rozhovor na inú koľaj.

– A to vieš, že tvoj Vaňuška robí u mňa v Pokrovskom v

kancelárii? – spýtal sa.

Nikolaj trhol hlavou a zamyslel sa.

87

– Ozaj, povedz, čo nové v Pokrovskom? Dom ešte stojí, aj brezy, aj

naša učebňa? A záhradník Filip nebodaj ešte žije? Ako živo sa

pamätám na filagóriu a diván! Nie aby si v dome niečo menil, len sa

čím prv ožeň a zaveď staré poriadky. Ak bude tvoja žena dobrá, potom

prídem k tebe.

– Veď poď ku mne hneď, – zvolal Levin. – Ako dobre by sme si

žili!

– Prišiel by som, keby som vedel, že tam nenájdem Sergeja Ivanyča.

– Nemaj obavy. Nenájdeš. Žijem nezávisle od neho.

– Hej, hovor si, čo chceš, ale stojíš pred voľbou – ja, alebo on, –

pozeral bratovi placho do očí. Tá plachosť Konstantina dojala.

– Ak chceš naozaj vedieť, čo si o tom myslím, môžem ti povedať, že

vo vašom spore nechytám stranu ani jednému, ani druhému. Obaja sa

mýlite. Ty sa mýliš skôr navonok, on vnútorne.

– Á! Ty si to pochopil, pochopil si to! – natešene zvolal Nikolaj.

– No ak už chceš vedieť, osobne si väčšmi vážim tvoje priateľstvo,

pretože…

– Prečo, prečo?

Konstantin nemohol povedať, že si ho váži väčšmi preto, že Nikolaj

je nešťastný a priateľstvo potrebuje. No Nikolaj pochopil, že mal na

mysli práve toto, zachmúril sa a siahol opäť za vodkou.

– Stačí, Nikolaj Dmitrič, – ozvala sa Mária Nikolajevna a vystrela

kyprú obnaženú ruku k fľaši.

– Pusť! Neotravuj! Zbijem ťa! – kričal. Mária Nikolajevna sa krotko

a láskavo usmiala, jej úsmev našiel ohlas u Nikolaja, takže vodku

predsa len vzala.

– Myslíš si, že ona nič nechápe? – spýtal sa Nikolaj. – Chápe všetko

lepšie ako my všetci dokopy. Však je v nej niečo dobré a milé?

– Predtým ste ešte nikdy neboli v Moskve? – spýtal sa jej

Konstantin, aby niečo povedal.

– Ale čo jej vykáš. To ju ľaká. Nikto jej nevykal okrem

zmierovacieho sudcu, keď ju súdili za to, že chcela ujsť z domu nerestí,

nikto. Bože môj, svet je samé bláznovstvo! – vykríkol zrazu. – Tie nové

ustanovizne, tí zmierovací sudcovia, zemstvo, také poburujúce.

A začal rozprávať o svojich potýčkach s novými ustanovizňami.

Konstantin ho počúval a poprenie zmyslu všetkých spoločenských

ustanovizní, názor, s ktorým súhlasil a sám často hlásal, znel mu z

bratových úst akosi nepríjemne.

– Na onom svete to všetko pochopíme, – zažartoval.

88

– Na onom svete? Och, nemám rád onen svet! Nemám rád, –

vzdychol a pristavil ustrašené, splašené oči na bratovej tvári. – A zdalo

by sa, že ujsť zo všetkého toho hnusu, motaniny, svojej i cudzej, by

nebolo zle, ale ja sa bojím smrti, strašne sa bojím smrti. – Striaslo ho. –

Veď si vypi dačo. Chceš šampanské? Alebo poďme niekam. Poďme k

cigánom! Vieš, mriem za cigánmi a ruskými pesničkami.

Jazyk sa mu už plietol, preskakoval z jednej veci na druhú.

Konstantin ho s Máriinou pomocou prehovoril, aby nikam nechodili, a

uložil ho spať celkom opitého.

Maša sľúbila, že ak bude treba, Konstantinovi napíše a Nikolaja

nahovorí, aby šiel bývať k bratovi.

26

Ráno odcestoval Konstantin Levin z Moskvy a navečer bol doma.

Cestou vo vlaku besedoval so susedmi o politike, nových železniciach,

a práve tak ako aj v Moskve, premáhal ho zmätok pojmov,

nespokojnosť so sebou samým, neurčitý stud; no keď vystúpil na svojej

stanici, spoznal jednookého kočiša Ignata s vyhrnutým golierom na

kabáte, keď zazrel v skúpom svetle, čo dopadalo zo staničných

oblokov, svoje čalúnené sane, svoje kone s podviazanými chvostami, v

postroji so šajbami a strapcami, keď mu kočiš Ignat, už kým sa usádzali

do saní, povedal, čo nové v dedine, že prišiel gazda a Páva sa otelila –

pocítil, že sa motanica pomaly vyjasňuje a stud a nespokojnosť so

sebou samým prechádza. Cítil to už pri pohľade na Ignata a kone; keď

si však obliekol bundu, čo mu Ignat priniesol, sadol si zababušený do

saní a sane sa s ním rozbehli, keď uvažoval o tom, čo všetko chce v

dedine podnikať, a pozeral na prípražného koňa donskej fajty, bývalého

jazdeckého, už síce presileného, no ešte bystrého, začal sa na svoj

prípad dívať celkom inakšie. Našiel sám seba a iným nechcel byť.

Teraz chcel byť len lepším, akým bol dosiaľ. Po prvé, týmto dňom,

rozhodol sa, prestane dúfať v nevšedné šťastie, ktoré mu mala

poskytnúť ženba, to znamená, že nebude natoľko podceňovať

prítomnosť. Po druhé, už nikdy nedopustí, aby ho strhla odporná vášeň,

ktorá ho v spomienkach, keď sa zberal popýtať Kitty o ruku, tak

mučila. Potom spomínal na brata Nikolaja a zaumienil si, že už naňho

nikdy nesmie zabudnúť, že bude sledovať, ako žije, a nespustí ho z

dohľadu, aby mohol hneď zasiahnuť, keď s ním bude zle. A to bude

čoskoro, ako cítil. Ďalej i to, čo brat povedal o komunizme a k čomu sa

89

vtedy tak vlažne staval, teraz ho nútilo zamyslieť sa. Premenu

hospodárskych podmienok pokladal za nezmysel, no sám vždy

pociťoval ako čosi nespravodlivé, že v porovnaní s biedou, v akej žije

ľud, žije on v hojnosti, a v duchu sa rozhodol, že nato, aby sa mohol

cítiť celkom bez viny, hoci predtým veľa pracoval a vonkoncom nežil

prepychovo, bude odteraz pracovať ešte viac a dopraje si ešte menej

prepychu. A takto sa prerodiť pokladal za hračku, takže mu cesta

ubehla v príjemnom rojčení. Bodrý a plný nádeje v nový, lepší život

priblížil sa po ôsmej k svojmu domu.

Z oblokov izby Agafie Michajlovny, starej pestúnky, čo zastávala v

jeho domácnosti úlohu gazdinej, dopadalo svetlo na zasnežené

priestranstvo pred domom. Ešte nespala. Kuzma, ktorého zobudila,

vybehol rozospatý a bosý na priedomie. Stavací pes, suka Laska,

vybehol tiež z domu, pričom div nezrazil z nôh Kuzmu, kňučal, obtieral

sa Levinovi o kolená, vyskakoval a veľmi túžil, no neodvážil sa položiť

mu laby na prsia.

– Voľáko ste sa, pán veľkomožný, skoro vrátili, – privítala ho

Agafia Michajlovna.

– Už mi bolo smutno, Agafia Michajlovna. Všade dobre, doma

najlepšie, – odpovedal a prešiel do pracovne.

Pracovňa sa pomaly osvetľovala sviečkou, ktorú medzitým priniesli.

Vynorili sa známe detaily: jelenie parohy, police s knižkami, lesklé

kachle s dvierkami, ktoré sa už dávno mali opraviť, otcovský diván,

veľký stôl, na stole otvorená kniha, rozbitý popolník, zošit s jeho

rukopisom. Keď to všetko videl, na chvíľku sa ho zmocnili

pochybnosti, či bude môcť začať ten nový život, o akom cestou rojčil.

Všetky stopy jeho života akoby ho boli obkľúčili a vraveli mu: „Kdeže,

neujdeš nám a nezmeníš sa, ale ostaneš taký, aký si aj bol: s

pochybnosťami, večnou nespokojnosťou so sebou, s márnymi pokusmi

o nápravu a pádmi a večným vyčkávaním šťastia, ktoré ti nie je súdené

a ktoré nedosiahneš.“

No to vraveli jeho veci, kým iný hlas v duši mu vravel, že sa

minulosti netreba poddávať a že človek môže so sebou spraviť všetko.

A poslušný tomuto hlasu zašiel do kúta, kde mal dve pudové činky a

začal ich dvíhať, aby mu duša obodrela. Za dvermi sa ozvali vŕzgavé

kroky. Rýchlo činky položil.

Vošiel šafár a oznámil, že je, chvalabohu, všetko v najlepšom

poriadku, ale hneď aj hlásil, že pohánka v novej sušiarni potuchla. Táto

správa Levina popudila. Novú sušiareň postavili sčasti podľa

Levinovho plánu. Šafár bol od začiatku proti nej a teraz s utajenou

90

víťazoslávou oznamoval, že pohánka potuchla. No Levin si bol istý, že

ak potuchla, tak len preto, lebo nepostupovali tak, ako im najmenej sto

ráz vravel. To ho nazlostilo a šafára vyhrešil. No bola tu aj dôležitá a

radostná udalosť: otelila sa Páva, prvotriedna, vzácna krava, ktorú kúpil

na výstave.

– Kuzma, daj bundu. A vy rozkážte doniesť lampáš, idem sa ta

pozrieť, – povedal šafárovi.

Maštaľ pre vzácne kusy bola hneď za domom. Pobral sa cez dvor

okolo záveja pri orgováne a o chvíľu bol pri maštali. Keď sa otvorili

primrznuté dvere, udrel mu do nosa pach teplých výparov z hnoja, a

kravy, prekvapené nezvyčajným svetlom lampáša, zamrvili sa na

čerstvej slame. Blysol sa čiernostrakatý široký chrbát holanďanky.

Berkut, býk, ležal s krúžkom v pysku a chcel sa vari zviechať, ale

potom si to rozmyslel a len zo dva razy zaručal, keď šli okolo. Rysavá

krásavica Páva, toľká ani hroch, sa k nim zvrtla zadkom, aby chránila

pred príchodzími teliatko, a začala ho oňuchávať.

Levin vošiel do zápravy, obzrel Pávu a zdvihol rysavostrakaté

teliatko na vratké, dlhé nohy. Vyplašená Páva slabo zabučala, no

uspokojila sa, keď Levin potisol jalovičku k nej, ťažko vzdychala a

začala ju oblizovať drsným jazykom. Jalovička tápavo drgala nosom

matku do slabín a krútila chvostíkom.

– Kam to svietiš, Fiodor, sem daj lampáš, – zvolal Levin a obzeral si

jalovičku. – Je na mať! Darmo má otcovu farbu. Veľmi pekná. Dlhá a s

vpadnutými bokmi. Vasilij Fiodorovič, však je pekná? – oslovil šafára,

ktorému z radosti nad jalovičkou aj tú pohánku odpustil.

– Po kom by bola mrzká? No gazda Semion prišiel hneď na druhý

deň po vašom odchode. Budeme sa s ním musieť dohodnúť, Konstantin

Dmitrič, – povedal šafár. – Už som vám o tom stroji vravel.

Tento jediný problém vrátil Levina do každodenných starostí o

gazdovstvo, ktoré bolo veľké a zložité, a rovno z maštale sa pobral do

kancelárie, kde sa pozhováral so šafárom aj s gazdom Semionom, vrátil

sa domov a šiel hore do salónu.

27

Dom bol veľký, starobylý a Levin, hoci bol sám, dával ho celý

vykurovať a aj ho celý obýval. Vedel, že je to hlúpe, ba nesprávne, a že

je to v rozpore s jeho najnovšími plánmi, ale ten dom bol pre Levina

celým svetom. Bol to svet, v ktorom žili a umreli jeho otec a matka. Ich

91

život sa javil Levinovi ako ideál všetkej dokonalosti a sníval o tom, že

ho oživí svojou ženou, svojou rodinou.

Levin sa len málo pamätal na matku. Predstavu, ktorú o nej mal, si

chránil ako svätú spomienku a jeho budúca žena mala byť podľa jeho

predstáv opakovaním toho nádherného, posvätného ideálu ženy, akým

bola pre neho matka.

Lásku k žene si nielenže nemohol predstaviť bez manželstva, ale

najprv si predstavoval rodinu, a až potom ženu, ktorá mu rodinu dá.

Jeho názory na ženbu sa preto odlišovali od názorov väčšiny jeho

známych, pre ktorých bola ženba len jednou z mnohých udalostí

všedného dňa; pre Levina to bola udalosť v živote najdôležitejšia, od

nej záviselo jeho šťastie. A teraz sa musel toho zriecť!

Keď vošiel do malého salónu, kde píjaval čaj, a usadil sa do fotela s

knihou a Agafia Michajlovna mu priniesla čaj so svojím zvyčajným:

„Vari si aj ja sadnem, pán veľkomožný,“ a sadla si na stoličku pri

obloku, pocítil, že nech je to akékoľvek čudné, nerozlúčil sa so svojimi

túžbami a nemôže bez nich žiť. Či už to bude ona alebo iná, ale raz to

bude. Čítal, myslel na to, čo číta, a občas prestal, aby si vypočul Agafiu

Michajlovnu, čo neprestajne hovorila; a súčasne mu fantázia bez súvisu

vykresľovala rôzne výjavy z gazdovstva a budúceho rodinného života.

Cítil, že v hĺbke duše sa mu čosi ustaľuje, zmierňuje a utišuje.

Počúval pestúnkine reči o tom, ako sa Prochor Boha spustil a za

peniaze, čo mu dal Levin na koňa, pije ako dúha a ženu si na smrť zbil;

počúval a čítal a vybavoval si celý myšlienkový pochod, ktorý v ňom

kniha vyvolala. Bolo to Tyndallovo dielo o teple. Spomínal, ako

Tyndalla odsudzoval za to, že si tak samoľúbo zakladá na svojej

obratnosti pri pokusoch, a za to, že mu chýba filozofický názor. A tu sa

mu vynorila radostná myšlienka: „O dva roky budem mať v stáde dve

holanďanky, ešte aj Páva môže žiť, ďalej dvanásť Berkutových dcér, a

keď pridáme tie tri parádne kusy – no nádhera!“ Opäť siahol za knihou.

„No, dobre, elektrina a teplo sú jedno a to isté; ale dá sa do rovnice

na riešenie problému dosadiť jedna veličina namiesto druhej? Nie. Tak

čo potom? Súvis medzi všetkými prírodnými silami dá sa vycítiť len

inštinktom… A aké bude úžasné, keď z Pávinej dcéry bude

rysavostrakatá krava a celé stádo s týmito tromi… Nádherné! Vyjsť tak

so ženou a s hosťami oproti stádu… Žena povie: ‚Kosťa a ja sme sa s

tou jalovičkou piplali ako s dieťaťom.‘ – ‚Že vás to tak môže

zaujímať,’ povie hosť. ‚Všetko, čo zaujíma jeho, zaujíma aj mňa.‘

Lenže, kto je ona?“ A spomenul si čo sa stalo v Moskve… „Ale čo

mám robiť…? Nemôžem za to. No teraz sa všetko zmení. A je hlúposť,

92

že by to život nedovolil, minulosť nedovolila. Človek musí bojovať,

aby sa mu žilo lepšie, podstatne lepšie…“ Zdvihol hlavu a zamyslel sa.

Stará Laska, čo ešte celkom nestrávila radosť z jeho príchodu a lietala

vonku, aby si mohla zaštekať, sa vrátila, prinášajúc so sebou vôňu

vzduchu, pokrútila chvostom a šla k nemu, vopchala si mu hlavu pod

ruku a so žalostným kňučaním sa domáhala pohladkania.

– Len tá reč jej chýba, – ozvala sa Agafia Michajlovna. – A je to

pes… Dobre ten rozumie, že pán prišiel a je mu clivo.

– Prečo clivo?

– A načo mám oči, pán veľkomožný? Už je načase, aby som pánov

poznala. Od mala som pri nich. Nič to, pán veľkomožný. Len nech

zdravie slúži a svedomie nech je čisté.

Levin sa na ňu pozorne zahľadel, celý začudovaný, že uhádla jeho

myšlienky.

– Prinesiem ešte čaj? – spýtala sa, vzala šálku a vyšla.

Laska si hlbšie pchala hlavu pod jeho ruku. Pohladil ju, a v tej chvíli

sa skrútila pri jeho nohách do klbka a hlavu si položila na vystrčenú

zadnú labu. A na znak toho, že teraz je už všetko v úplnom poriadku,

odchýlila papuľu, mľasla, popravila si lepkavý pysk na starých zuboch

a zatíchla v blaženom pokoji. Levin pozorne sledoval jej posledný

pohyb.

„Aj ja tak robím!“ povedal si. „Aj ja! Zato nič… Dobre je.“

28

Po plese, zavčas ráno, poslala Anna Arkadievna mužovi telegram, že

odchádza z Moskvy ešte v ten deň.

– Ver mi, musím ísť, musím, – vysvetľovala švagrinej zmenu plánu

tónom, akoby ju čakalo bohviekoľko práce, – áno, lepšie bude už dnes!

Stepan Arkaďjič doma neobedoval, ale sľúbil, že príde po sestru o

siedmej a že ju odprevadí.

Ani Kitty neprišla, poslala lístok, že ju bolí hlava. Dolly a Anna

obedovali samy s deťmi a s Angličankou. Či preto, že deti sú nestále

alebo priveľmi vnímavé a vycítili, že Anna je dnes celkom inakšia ako

v deň, keď si ju obľúbili, a že stratila o ne záujem – len sa zrazu s tetou

prestali hrať a mať ju rady a ani trocha ich nezaujímalo, že odchádza.

Anna sa celé predpoludnie chystala na cestu. Písala moskovským

známym, zapisovala si výdavky a balila. Vcelku sa Dolly zdalo, že

Anna je akási nepokojná a ustarostená – takéto duševné rozpoloženie

93

Dolly dobre poznala, niečo ho muselo vyvolať a obyčajne maskovalo

nespokojnosť so sebou. Po obede sa šla Anna obliecť do svojej izby a

Dolly šla za ňou.

– Aká si dnes čudná!

– Ja? Myslíš? Nie čudná, ale voľáka nanič. To sa mi občas stáva.

Stále mi je do plaču. Je to strašne hlúpe, ale prejde to, – povedala

rýchlo Anna a sklonila zapýrenú tvár nad taštičku, kam vkladala nočný

čepiec a batistové vreckovky. Oči sa jej čudne leskli, boli v nich slzy. –

Tak sa mi nechcelo odísť z Petrohradu, a teraz sa mi nechce odísť

stadeto.

– Prišla si a spravila si záslužnú vec, – uprela Dolly na ňu pozorný

pohľad.

Anna pozrela na ňu zaslzenými očami.

– Ani mi to nehovor, Dolly. Nič som nespravila a ani som nemohla

spraviť. Často sa tomu čudujem, ale ľudia akoby sa boli dohovorili, že

ma budú kaziť. V tvojom srdci sa našlo toľko lásky, že si mohla

odpustiť…

– Bohvie, ako by sa to bolo bez teba skončilo! Aká si šťastná,

Anna! – zvolala Dolly. – Máš v duši jas a mier.

– Každý má v duši svoje skeletons14, ako hovoria Angličania.

– Aké už ty môžeš mať skeletons? Pre teba je všetko jasné.

– Mám! – povedala zrazu Anna a po tých slzách jej ústa nečakane

skrivil potmehúdsky úsmešok.

– No, tie tvoje skeletons budú iste veselé, a nie chmúrne, – s

úsmevom podotkla Dolly.

– Mýliš sa, sú chmúrne. Vieš, prečo cestujem už dnes, a nie zajtra?

Chcem sa ti priznať s niečím, čo ma veľmi ťaží, musíš to vedieť, –

začala Anna, prudko sa oprela dozadu a pozrela Dolly rovno do očí.

Dolly na svoj údiv videla, že sa Anna po uši začervenala,

začervenala sa až po čierne kučery na šiji.

– Áno, – pokračovala Anna. – Vieš, prečo neprišla Kitty na obed?

Žiarli na mňa. Skazila som… zapríčinila som, že ples bol pre ňu

utrpením, nie radosťou. No, naozaj, naozaj nie som na vine, alebo len

trošku, – tenkým hlasom pretiahla „trošku“.

– No toto, akoby som počula Stivu, – zasmiala sa Dolly.

Anna sa urazila.

– Ó, to nie, to nie! Ja nie som Stiva, – zachmúrila sa. – Hovorím ti to

len preto, že o sebe nepochybujem, – dodala.

14tajnosti (angl.)

94

No hneď, ako tie slová vyriekla, pocítila, že sú nepravdivé; nielenže

o sebe pochybovala, ale pri pomyslení na Vronského sa jej zmocňovalo

vzrušenie a len preto cestovala prv, ako chcela, aby sa s ním už

nestretla.

– Hej, aj Stiva mi vravel, že si s ním tancovala mazúrku a že on…

– No uznaj, že to smiešne vypálilo. Chcela som ich dať dokopy, a

zrazu také čosi. Možno som proti svojej vôli…

Začervenala sa a zmĺkla.

– Och, tí to hneď vycítia! – povedala Dolly.

– Zúfala by som si, keby na tom bolo z jeho strany niečo vážne, –

prerušila ju Anna. – Som presvedčená, že sa na všetko zabudne a Kitty

ma prestane nenávidieť.

– Len tak mimochodom, Anna, aby som ti pravdu povedala, nie som

veľmi za to, aby si ho Kitty vzala. A ak sa Vronskij mohol do teba

zaľúbiť za jediný deň, bude lepšie, keď z toho nič nebude.

– Och, bože môj, aké by to bolo hlúpe! – zvolala Anna a na tvár jej

zasa vystúpil sýty rumenec uspokojenia, keď počula nahlas vysloviť

myšlienku, čo ju prenasledovala. – A tak teda odchádzam s tým, že som

si znepriatelila Kitty, Kitty, ktorú som si tak obľúbila. Ach, aká je len

chutná! No ty to dáš do poriadku, Dolly, však?

Dolly s námahou zdržiavala úsmev. Mala Annu rada, ale dobre jej

padlo, keď videla, že aj ona má svoje slabosti.

– Znepriatelila? To neprichádza do úvahy.

– Tak veľmi by som chcela, aby ste ma všetci mali radi, ako vás

mám rada ja, a odteraz vás mám ešte radšej, – povedala so slzami v

očiach. – Ach, aká som hlúpa!

Prešla si vreckovkou po tvári a začala sa obliekať.

Krátko pred Anniným odchodom prišiel oneskorene Stepan

Arkaďjič s červenou veselou tvárou a s vôňou vína a cigary.

Annina rozcitlivená nálada prešla na Dolly, a keď švagrinú

naposledy objala, zašepkala:

– Pamätaj, Anna: nikdy nezabudnem, čo si pre mňa urobila. A

nezabudni, že som ťa mala rada a vždy ťa budem mať rada ako

najlepšiu priateľku!

– Naozaj neviem prečo, – Anna prehltla slzy a bozkala ju.

– Pochopila si ma a chápeš ma. Zbohom, srdce moje!

95

29

„No, chvalabohu, je po všetkom!“ bola Annina prvá myšlienka, keď sa

naposledy rozlúčila s bratom, ktorý až do tretieho zvonenia zatarasoval

cestu vo vozni. Sadla si na sedadlo vedľa Annušky a poobzerala sa v

prítmí spacieho vozňa. „Chvalabohu, zajtra už uvidím Seriožku a

Alexeja Alexandroviča a môj život, správny a ustálený, pôjde ako

doteraz.“

Ešte vždy ustarostená, aká bola celý deň, prichystala sa Anna

spokojne a pedantne na cestu; šikovnými malými rukami odomkla a

zasa zamkla červenú taštičku, vybrala si vankúšik, položila si ho na

kolená, poriadne si pozakrývala nohy a pohodlne sa usadila. Chorá

dáma si už líhala. Dve ďalšie dámy sa s ňou chceli dať do reči a tučná

stará pani si zakrúcala nohy a trúsila poznámky o kúrení. Anna

odpovedala kuso, keďže nečakala od rozhovoru s nimi veľa

zaujímavého, poprosila Annušku, aby vybrala lampášik, pripevnila si

ho k operadlu a vybrala z tašky nôž na papier a anglický román. V

prvých chvíľach sa jej nečítalo dobre. Najprv ju rušil zhon a kroky;

potom, keď sa vlak pohol, nemohla nevnímať zvuky; potom sneh, čo

šibal do ľavého obloka a lepil sa na sklo, pohľad na zababušeného

sprievodcu zasneženého z jednej strany, čo šiel okolo, a reči o tom, aká

strašná fujavica vonku práve zúri, rozptyľovali jej pozornosť. A potom

znova a znova: tie isté otrasy s klepotaním, ten istý sneh v obloku, tie

isté prudké prechody z dusnej horúčavy do zimy a zase do horúčavy, to

isté mihanie sa tých istých tvárí v šere a tie isté hlasy, a Anna sa

začítala a už aj vnímala, čo číta. Annuška driemala s červenou taštičkou

na kolenách, pridŕžala ju širokými rukami v rukavičkách, na jednej bola

dierka. Anna Arkadievna čítala a vnímala, čo číta, ale nebolo pre ňu

zábavné sledovať odraz života iných ľudí. Až priveľmi túžila sama žiť.

Keď čítala, ako hrdinka románu opatrovala chorého, zatúžila nehlučne

chodiť po jeho izbe; keď čítala, ako člen parlamentu rečnil, zatúžila

sama predniesť reč; keď čítala, ako lady Mary prenasledovala na koni

svorku a podpichovala švagrinú a všetkých prekvapovala svojou

odvahou, zatúžila byť na jej mieste. Ale robiť nemala čo, nuž sa nútila

do čítania a jej malé ruky sa hrali s nožíkom.

Hrdina románu už pomaly dosiahol anglický ideál šťastia –

barónstvo a majetok – a Anna zatúžila odísť s ním na ten majetok, keď

tu zrazu zistila, že hrdina by sa mal vlastne hanbiť a ona že by sa mala

hanbiť za to isté. Ale za čo by sa mal hanbiť? „Prečo sa hanbím ja?“

spýtala sa samej seba s namrzeným údivom. Odložila knihu, oprela sa

96

dozadu a zovrela oboma rukami nožík. Nemala sa za čo hanbiť.

Preberala rad-radom moskovské spomienky. Všetky boli pekné,

príjemné. Spomínala na ples, spomínala na Vronského, na jeho

zaľúbenú pokornú tvár, spomínala, aký bol ich vzájomný vzťah: nič

zahanbujúce nenašla. No súčasne, keď došla v spomienkach k tomuto

miestu, pocit hanby sa vystupňoval, akoby jej vnútorný hlas najmä tu,

pri spomienke na Vronského, hovoril – teplo, teplejšie, horí. „Tak

ako?“ povedala si rázne a lepšie sa usadila. „Čo to má znamenať? Vari

sa len nebojím pozrieť rovno na vec? Tak ako je to? Môže vôbec byť

medzi mnou a tým dôstojníčkom nejaký iný vzťah ako k hociktorému

inému známemu?“ Pohŕdavo sa usmiala a zase chytila do rúk knihu, ale

už vôbec nevnímala, čo číta. Prešla nožíkom po skle, priložila si jeho

hladký, studený povrch na líce a div sa nahlas nezasmiala od radosti, čo

sa jej celkom bez príčiny zmocnila. Cítila, že jej nervy sú ako struny

čoraz väčšmi a väčšmi napínané akýmisi uťahujúcimi sa kolíkmi.

Cítila, že sa jej zreničky rozširujú, že prsty na rukách a nohách sa jej

nepokojne chvejú, že v prsiach jej čosi škrtí dych a že všetko, čo vidí a

počuje v tomto kymácavom prítmí, ju ohromuje priam neobyčajnou

výraznosťou. Stále na ňu prichádzali chvíle pochybností, či ide vlak

dopredu alebo dozadu, a či len stojí. Je to vedľa nej Annuška alebo

nejaká cudzia žena? „Čo to tam visí na vešiaku, kožuch, či nejaké

zviera? A ako je to so mnou? Som to ja alebo iná žena?“ Bála sa

poddať tomu polovedomiu. Ale čosi ju do neho vťahovalo, no mohla sa

mu ľubovoľne poddávať alebo sa brániť. Vstala, aby odhodila pléd a

zložila si pelerínu z teplých šiat. Na chvíľu sa vzchopila a uvedomila si,

že chudý mužík, čo vošiel v dlhom nankinovom plášti bez gombičky, je

kurič, že pozeral na teplomer, že vietor a sneh vtrhli za ním do dverí;

no potom sa zase všetko pomiešalo… Ten mužík s dlhým driekom

začal sa čímsi šparchať v stene, stará pani si natiahla nohy po celej

šírke kupé a naplnila ho čiernou chmárou; potom čosi príšerne

zaškrípalo a zabuchotalo, akoby sa čosi trhalo na kusy; potom jej oči

oslepilo červené svetlo, a hneď zmizlo všetko za nejakou stenou. Anna

mala pocit, že sa prepadá. No všetko toto nebolo desivé, ale veselé.

Zababušený a zasnežený chlap jej kričal niečo pri uchu. Vstala a

prebrala sa; uvedomila si, že vošli do stanice a že to bol sprievodca.

Poprosila Annušku, aby jej podala pelerínu, ktorú si predtým zložila, a

šatku, oboje si obliekla a vykročila ku dverám.

– Ráčite vystúpiť? – spýtala sa Annuška.

– Áno, chcem sa nadýchať čerstvého vzduchu. Je tu strašne horúco.

A otvorila dvere. Metelica a vietor sa jej vyrútili oproti a zápasili s ňou

97

o dvere. Aj to sa jej zdalo veselé. Dvere otvorila a vystúpila. Vietor

akoby bol len na ňu čakal, rozjarene hvizdol a chcel ju schmatnúť a

uniesť, no Anna sa chytila jednou rukou studenej tyčky, druhou si

pridržala šaty, zostúpila na nástupište a zašla za vozeň. Vietor bol silný

na schodíkoch, ale na nástupišti za vozňami bolo bezvetrie. A ako tam

stála pri vozni a obzerala si nástupište, s pôžitkom, plnými pľúcami

vdychovala snežný, mrazivý vzduch.

30

Strašlivá víchrica svištivo vyrážala spoza rohu stanice, burácala

medzi kolesami vozňov, popri stĺpoch. Vozne, stĺpy, ľudia, všetko, na

čo oko padlo, zavial z jednej strany sneh a bolo ho čoraz viac. Na

okamih víchrica stíchla, potom sa však prihnala v takých nárazoch, že

odporovať jej bolo vari vylúčené. A zatiaľ tu akísi ľudia pobiehali,

veselo na seba pokrikovali, pod nohami im vŕzgali dosky nástupišťa a

ustavične otvárali a zatvárali veľké dvere. Zohnutý ľudský tieň jej

prekĺzol pod nohami a bolo počuť, ako búcha kladivo do železa. „Pošli

telegram!“ ozval sa zlostný hlas z burácavej temnoty na druhej strane.

„Sem nech sa páči! Číslo dvadsaťosem!“ volali ďalšie hlasy a mihli sa

naobliekaní, snehom obsypaní ľudia. Akísi dvaja páni so žeravými

končekmi cigariet pri ústach prešli okolo nej. Ešte raz sa zhlboka

nadýchla a už si vyťahovala ruku z mufu, aby sa mohla chytiť tyčky a

nastúpiť, keď jej kymácavé svetlo lampáša zaclonil akýsi muž vo

vojenskom plášti. Obzrela sa a okamžite spoznala Vronského. Priložil

ruku k štítku, sklonil sa pred ňou a spýtal sa, či niečo nepotrebuje, či jej

nemôže niečím poslúžiť. Dosť dlho neprehovorila, len sa na neho

dívala, a hoci stál v tieni, videla, alebo sa jej zdalo, že vidí, aj výraz

jeho tváre a očí. Bol to opäť ten výraz zbožného nadšenia, čo včera na

ňu tak zapôsobil. Neraz si po tieto dni, aj teraz pred chvíľou, vravela, že

Vronskij znamená pre ňu toľko ako hocktorý zo stoviek vždy

rovnakých, všade sa vyskytujúcich mladých mužov a že si naňho už

nikdy ani len pomyslieť nedovolí; ale teraz, v prvej chvíli ich stretnutia,

zaplavil ju pocit radostnej pýchy. Nemusela sa ani spytovať, prečo je

tu. Vedela to práve tak dobre, ako keby jej bol povedal, že je tu preto,

aby bol tam, kde je ona.

– Nevedela som, že aj vy pôjdete. Prečo cestujete? – spýtala sa a

spustila ruku, čo siahala za tyčkou. A nezadržateľná radosť a oživenie

jej zažiarili na tvári.

98

– Prečo cestujem? – zopakoval a pozrel jej rovno do očí. – Vy

predsa viete, že cestujem preto, aby som bol tam, kde ste vy, –

povedal, – nemôžem inakšie.

A v tej chvíli vietor, akoby bol zdolal nejakú prekážku, zmietol sneh

zo striech vozňov, zatrepotal odtrhnutým plechom a vpredu sa plačlivo,

ponuro rozozvučal hlboký hvizd lokomotívy. Všetka hrôza fujavice jej

teraz prichodila ešte nádhernejšia. Povedal to, po čom prahla jej duša,

ale čoho sa bál jej rozum. Neodpovedala mu nič, videl jej na tvári, že

zápasí sama so sebou.

– Odpusťte, ak vám moje slová zle padli, – začal pokorne. Hovoril

úctivo, zdvorilo, ale tak rozhodne a nástojčivo, že sa dlho nezmohla na

odpoveď.

– Je mrzké, čo hovoríte, a prosím vás, ak ste dobrý človek,

zabudnite, čo ste povedali, ako aj ja zabudnem, – povedala konečne.

– Každé vaše slovo, každé gesto si navždy zapamätám a nemôžem…

– Dosť, dosť! – vykríkla a márne sa pokúšala dať prísny výraz tvári,

do ktorej sa dychtivo vpíjal pohľadom. Hneď nato sa chytila studenej

tyčky, vystúpila po schodíkoch a rýchlo vošla do chodbičky vozňa. No

na tej malej chodbičke zastala a premietla si, čo sa stalo. Nemohla si

spomenúť ani na svoje, ani na jeho slová, ale citom poznala, že ten

krátky rozhovor ich nesmierne zblížil; a to ju ľakalo, ale aj

obšťastňovalo. Chvíľu postála, potom vošla do kupé a sadla si na

predošlé miesto. Napätie, ktoré ju spočiatku trápilo, nielenže sa

obnovilo, ale vzrástlo natoľko, až sa bála, že sa v nej už-už pretrhne

čosi do krajnosti napäté. Nespala celú noc. No v tom napätí a vidinách,

ktorými hýrila jej predstavivosť, nebolo nič nepríjemné a pochmúrne;

naopak, bolo v tom čosi radostné, naliehavé a vzrušujúce. Nad ránom

Anna posediačky zadriemala, a keď sa zobudila, bol už biely deň a vlak

sa blížil k Petrohradu. Hneď ju zaujali myšlienky na domácnosť, muža,

syna a starosti, ktoré jej vyplynú z nového dňa a všetkých ďalších dní.

V Petrohrade, len čo vlak zastal a vystúpila, prvá tvár, čo ju upútala,

bola mužova. „Ach, bože! Prečo má zrazu také uši?“ pomyslela si pri

pohľade na jeho triezvu, reprezentačnú postavu, a najmä na chrupky

jeho uší, čo podopierali strechu okrúhleho klobúka a čo ju tak ohromili.

Keď ju zbadal, vykročil jej oproti s ústami našpúlenými do posmešného

úsmevu, ako mal vo zvyku, a rovno na ňu uprel pohľad veľkých

ustatých očí. Akýsi nepríjemný pocit jej zovrel srdce, keď sa stretla s

jeho sústredeným a ustatým pohľadom, akoby bola čakala, že ho nájde

inakšieho. Najmä ju prekvapil pocit nespokojnosti so sebou, čo sa jej

zmocnil pri stretnutí s ním. Bol to dávny známy pocit, podobný

99

pretvárke, a mávala ho vo vzťahu k mužovi vždy; lenže predtým si

tento pocit nevšímala, až teraz si ho jasne a bolestivo uvedomila.

– Áno, ako vidíš, tvoj nežný manžel, nežný ako rok po svadbe, horí

túžbou čím prv ťa vidieť, – prehovoril otáľavo tenkým hlasom a tónom,

akým skoro vždy s ňou hovoril, tónom posmechu voči tomu, kto by ho

bral vážne.

– Serioža je zdravý? – spýtala sa.

– A to je celá odmena, – zvolal, – za moju ohnivosť? Zdravý,

zdravý…

31

Vronskij sa v tú noc ani nepokúšal zaspať. Sedel na svojom sedadle,

raz upieral oči rovno pred seba, raz pozeral na vchádzajúcich ľudí, a ak

predtým prekvapoval a rozčuľoval neznámych ľudí svojím postojom

neochvejného pokoja, teraz vyzeral ešte hrdší a sebaistejší. Díval sa na

ľudí ako na veci. Nervózny mladík, úradník na okresnom súde, čo sedel

oproti nemu, ho za ten postoj až znenávidel. Mladík si aj pripálil od

neho, aj sa s ním púšťal do reči, dokonca ho pár ráz drgol, aby mu dal

pocítiť, že nie je vec, ale človek, no Vronskij aj naďalej pozeral na

neho ako na kandeláber, až mladík začal robiť grimasy, cítiac, že pod

tlakom skutočnosti, že ho nepokladajú za človeka, stráca vládu nad

sebou.

Vronskij nevnímal nikoho a nič. Prichodil si ako kráľ, nie preto, že

by veril, že spravil na Annu dojem – tomu ešte neveril – ale preto, že

dojem, akým zapôsobila ona na neho, napĺňal ho šťastím a hrdosťou.

Ako sa to všetko vyvinie, nevedel, a ani na to nemyslel. Cítil, že

všetky jeho dosiaľ rozptýlené, roztrieštené sily sa sústredili a so

strašnou energiou sa zamerali na jediný blažiaci cieľ. A to ho robilo

šťastným. Vedel len, že jej povedal pravdu, že ide ta, kde je ona, že

všetko životné šťastie, jediný zmysel života bol preňho teraz v tom, aby

ju videl a počul. A keď vystúpil v Bologove z vlaku, aby sa napil

minerálky, a uvidel Annu, nechtiac hneď prezradil, čo si myslel. A bol

rád, že jej to povedal, že to teraz vie a rozmýšľa o tom. Nespal celú

noc. Keď sa vrátil do svojho vozňa, ustavične preberal v duchu

jednotlivé situácie, v ktorých ju videl, všetky jej slová, a v jeho

100

obrazotvornosti vznášali sa predstavy možnej budúcnosti, predstavy,

pri ktorých mu zmieralo srdce.

Keď vystúpil v Petrohrade z vlaku, prichodil si po tej bezsennej noci

bodrý a čerstvý ako po studenom kúpeli. Zastal pri svojom vozni a

čakal, keď Anna vystúpi. „Ešte raz ju uvidím,“ hovoril si s

mimovoľným úsmevom, „uvidím jej chôdzu, jej tvár; niečo povie, otočí

hlavu, usmeje sa, možno.“ No prv, ako uvidel ju, uvidel jej muža,

náčelník stanice ho úctivo viedol pomedzi zástup. „Ach, ozaj! Manžel!“

Až teraz si Vronskij po prvý raz jasne uvedomil, že jej muž je osoba s

ňou úzko spätá. Vedel síce, že má muža, ale neveril v jeho existenciu, a

celkom uveril v neho, až keď ho videl na vlastné oči, s jeho hlavou,

plecami a nohami v čiernych nohaviciach; a najmä keď videl, ako ju

ten muž s pocitom vlastníctva pokojne chytil za ruku.

Keď uvidel Alexeja Alexandroviča s jeho petrohradsky sviežou

tvárou a triezvo sebaistou postavou, v okrúhlom klobúku a s mierne

vypuklým chrbtom, uveril v neho a mal nepríjemný pocit, ako keď

človek morený smädom dôjde k prameňu a v tom prameni nájde psa,

ovcu alebo sviňu, čo tú vodu pomútili aj vypili. Chôdza Alexeja

Alexandroviča, pri ktorej akoby krútil spodnou časťou tela i plochými

nohami, Vronského mimoriadne urážala. Iba sebe priznával nesporné

právo milovať ju. Zato ona bola stále tá istá; a jej zjav naňho zapôsobil

tak ako predtým, priam fyzicky ho obodril, vzrušil a naplnil šťastím

jeho dušu. Rozkázal sluhovi, Nemcovi, čo k nemu pribehol z druhej

triedy, aby zobral veci a šiel domov, a sám pristúpil k nej. Videl, ako sa

manželia zvítali, a vďaka ostrozraku zaľúbenca mu neušlo, že Anna je

pri rozhovore s mužom rozpačitá. „Nie, nemiluje ho a ani nemôže

milovať,“ povedal si.

Ešte sa k Anne Arkadievne len odzadu blížil, už s radosťou zistil, že

vycítila, ako sa blíži, obzrela sa, a keď ho spoznala, zasa sa obrátila k

mužovi.

– Aká bola noc? – spýtal sa a poklonil sa odrazu jej i mužovi, čím

dal Alexejovi Alexandrovičovi možnosť, aby tú poklonu vzal na

vedomie a spoznal ho, alebo nespoznal – celkom ako sa mu bude páčiť.

– Ďakujem, veľmi dobrá, – odpovedala.

Tvár mala ustatú, nebolo v nej tej hravej živosti, čo sa inokedy

nástojčivo prejavovala raz v úsmeve, raz v očiach; ale pri pohľade na

neho sa jej v očiach čosi na okamih mihlo a aj keď jas hneď pohasol,

ten okamih ho naplnil blahom. Pozrela na muža, aby zistila, či

Vronského pozná. Alexej Alexandrovič pozeral na neho rozladený a

roztržito spomínal, kto to vlastne je. Pokoj a sebavedomie Vronského

101

tu ako kosa na kameň narazili na chladné sebavedomie Alexeja

Alexandroviča.

– Gróf Vronskij, – predstavila ho Anna.

– Á! Tuším sa poznáme, – ľahostajne podotkol Alexej Alexandrovič

a podal mu ruku. – Ta cestovala s pani matkou, nazad so synom, –

vyslovil dôrazne, akoby každé slovo bolo zo zlata. – Podistým z

dovolenky? – pokračoval, no nevyčkal odpoveď a oslovil ženu

žartovným tónom: – A čo, veľa sĺz sa prelialo v Moskve pri rozlúčke?

Tým, že oslovil ženu, dával Vronskému najavo, že si želá, aby

odišiel, nato sa dotkol klobúka a otočil sa k nemu; lenže Vronskij sa

Anny Arkadievny spýtal:

– Smiem dúfať, že sa mi dostane cti vás navštíviť?

Alexej Alexandrovič pozrel ustatými očami na Vronského.

– Bude

mi

potešením, – odpovedal

chladne, – v

pondelok

prijímame. – Potom s konečnou platnosťou prepustil Vronského a žene

povedal: –Ako dobre, že práve mám polhodinu času a mohol som ti

prísť naproti a preukázať svoju nežnosť, – pokračoval v žartovnom

tóne.

– Akosi priveľmi zdôrazňuješ tú nežnosť, nebudem si ju patrične

vážiť, – prehovorila takým istým žartovným tónom a nechtiac sledovala

kroky Vronského, ktorý šiel za nimi. „No čo je mňa po tom?“

pomyslela si a začala sa muža vypytovať, ako sa mal Seriožka bez nej.

– O, výborne! Mariette vraví, že bol veľmi milý a… musím ťa

zarmútiť… nesmútil za tebou, ako smútil tvoj muž. Ale ešte raz merci,

drahá moja, že si mi darovala jeden deň. Náš milý samovar bude vo

vytržení! (Samovarom volal chýrečnú grófku Lýdiu Ivanovnu preto, že

sa večne rozčuľovala a frfotala.) Spytovala sa na teba. Vieš čo, ak ti,

pravda, smiem radiť, mohla by si ju dnes navštíviť. Večne ju srdce pre

niekoho bolí. No a teraz jej k všetkým starostiam pribudla ešte starosť

so zmierením Oblonskovcov.

Grófka Lýdia Ivanovna bola priateľkou jej muža a dušou jedného z

krúžkov petrohradskej spoločnosti, ku ktorému mala Anna

prostredníctvom muža najbližší vzťah.

– Veď som jej písala.

– Lenže ona musí vedieť všetko dopodrobna. Choď ta, ak nie si

priveľmi ustatá, drahá moja. No a koč ti prichystá Kondratij, ja mám

výbor.

A

už

nebudem

obedovať

sám, – pokračoval

Alexej

Alexandrovič vážne. – Ani by si neverila, ako som si zvykol…

A keď jej pomáhal do koča, dlho jej stískal ruku so zvláštnym

úsmevom.

102

32

Prvý človek, s ktorým sa Anna doma stretla, bol syn. Ako strela k

nej letel dolu schodmi, darmo za ním vychovávateľka volala, a celý

preč od nadšenia kričal: „Mama, mama!“ Keď k nej dobehol, hodil sa

jej okolo hrdla.

– Nevravel som vám, že je to mama!? – volal na vychovávateľku. –

Ja som to vedel!

Aj syn, práve tak ako muž, zapôsobil na Annu pocitom blízkym

rozčarovaniu. V predstavách bol krajší. Musela sa vrátiť do skutočnosti,

aby sa mohla z neho tešiť z takého, aký bol. No aj taký, aký bol, bol

rozkošný so svojimi pobelavými kučerami, modrými očami a silnými,

dobre stavanými nôžkami v obtiahnutých pančuchách. Anna pociťovala

skoro fyzickú slasť z jeho blízkosti a prejavov nehy, aj mravné

uspokojenie, keď sa stretala s jeho naivnými, dôverčivými a milujúcimi

očami a počúvala jeho naivné otázky. Vybalila dary, ktoré mu poslali

Dolline deti, a rozprávala synovi, že v Moskve bola s dievčatkom

Taňou a Taňa že vie čítať a dokonca učí ostatné deti.

– Som horší ako ona, hej? – spýtal sa Serioža.

– Pre mňa si ten najlepší na svete.

– To viem, – usmial sa Serioža.

Anna ešte nestihla vypiť kávu a už ohlasovali grófku Lýdiu

Ivanovnu. Grófka Lýdia Ivanovna bola vysoká, plnoštíhla žena s

chorobne žltým nádychom v tvári a s krásnymi, zadumanými čiernymi

očami. Anna ju mala rada, ale dnes akoby ju bola po prvý raz videla so

všetkými chybami.

– Tak ako, drahá moja, nesiete olivovú ratolesť? – spýtala sa grófka

Lýdia Ivanovna, div nie ešte vo dverách.

– Áno, nebezpečenstvo je zažehnané, ale nebolo to ani také vážne,

ako sme si mysleli, – odpovedala Anna. – Moja belle soeur vari trochu

preháňa s tou zásadovosťou.

No grófka Lýdia Ivanovna, ktorá sa zaujímala o všetko, čo sa jej

netýkalo, mala vo zvyku nikdy nepočúvať to, čo ju zaujímalo; skočila

Anne do reči:

– Veru, na svete je veľa zla a utrpenia, a ja som dnes taká zmorená.

– Čo sa deje? – spýtala sa Anna a len s námahou zdržiavala úsmev.

– Už ma začína unavovať to márne lámanie kopijí za pravdu a občas

mi nervy celkom povolia. Tá záležitosť so sestričkami (bola to

filantropická, nábožensko-vlastenecká ustanovizeň) sa tak sľubne

rozbehla, ale dá sa s týmito pánmi niečo robiť? – dodala grófka Lýdia

103

Ivanovna s posmešným odovzdaním sa osudu. – Chytili sa tej

myšlienky, znetvorili ju… a potom, posudzujú veci tak povrchne a

úboho. Dvaja, traja ľudia, vrátane vášho manžela, chápu význam tohto

podujatia, ale ostatní mu len škodia. Včera mi napísal Pravdin…

Pravdin bol známy pansláv žijúci v cudzine a grófka Lýdia Ivanovna

povedala Anne obsah jeho listu.

Potom grófka ešte rozpovedala, aké nepríjemnosti a intrigy sú okolo

zjednotenia cirkví, a náhlivo odišla, pretože dnes mala byť ešte na

schôdzi jedného spolku a v Slavianskom výbore.

„Veď toto všetko bolo aj predtým; no prečo som si to nevšimla?“

povedala si Anna. „Alebo je dnes priveľmi podráždená? Veď je to

naozaj smiešne: za cieľ si stanovila cnosť, je kresťanka, no stále sa len

zlostí a stále vidí okolo seba nepriateľov, nepriateľov kresťanstva a

cnosti.“

Po odchode grófky Lýdie Ivanovny prišla jej priateľka, manželka

riaditeľa, a porozprávala, čo nové v meste. O tretej odišla s tým, že sa

sľúbila na obed. Alexej Alexandrovič bol na ministerstve. Keď Anna

osamela, využila čas pred obedom tak, že bola pri synovom obede

(obedoval osobitne) a dala si do poriadku veci, prečítala a napísala

odpovede na lístky a listy, čo sa jej nakopili na stole.

Po pocite neodôvodneného studu, ktorý prežívala cestou, a vzrušení

nebolo ani stopy.

V bežných životných podmienkach si prichodila zasa istá a

bezúhonná.

S údivom spomínala na svoje včerajšie duševné rozpoloženie. „Čo

sa vlastne stalo? Nič. Vronskij mal hlúpe reči, no tým ľahko urobím

koniec, aj som odpovedala tak, ako sa patrí. Povedať o tom mužovi

netreba a ani sa nedá. Hovoriť o tom by znamenalo, že prikladám

dôležitosť tomu, čo dôležité nie je.“ Spomenula si, ako raz mužovi

povedala, že jej v Petrohrade istý mladík, mužov podriadený, skoro

vyznal lásku, a ako Alexej Alexandrovič odpovedal, že každá žena, čo

žije spoločenským životom, je tomu vystavená, no on že úplne

dôveruje jej taktu a nikdy si nedovolí ponížiť ju a seba žiarlivosťou.

„Čiže stojí zato niečo hovoriť? Nie, a chvalabohu, ani nemám čo,“

povedala si.

33

104

Alexej Alexandrovič sa vrátil z ministerstva o štvrtej, no ako často

predtým, nestihol zájsť k nej. Šiel rovno do pracovne prijať

prosebníkov, čo na neho čakali, a podpísať niektoré listiny, ktoré

priniesol správca. Na obed (u Kareninovcov obedovali vždy zo traja

hostia) prišli: stará sesternica Alexeja Alexandroviča, riaditeľ

departementu s manželkou a istý mladík, ktorého odporúčali Alexejovi

Alexandrovičovi v úrade. Anna sa šla do salónu venovať hosťom.

Presne o piatej, ledva bronzové hodiny z čias Petra Veľkého odbili

piatu, vošiel Alexej Alexandrovič v bielom nákrčníku a vo fraku s

dvoma hviezdami, lebo hneď po obede musel kamsi ísť. Alexej

Alexandrovič nemal v živote voľnej minúty, s každou počítal. A aby

stihol spraviť, čo si na každý deň určil, pridŕžal sa tej najdôslednejšej

presnosti. „Bez chvatu a odpočinku“ – bolo jeho heslo. Vošiel do sály,

so všetkými sa zvítal a rýchlo si sadol, pričom sa usmial na ženu.

– Áno, je po mojej samote. Ani by si neverila, ako nepríjemne

(zdôraznil slovo nepríjemne) sa obeduje samému!

Pri obede sa zhováral so ženou o tom, čo bolo v Moskve, s

posmešným úsmevom sa vypytoval na Stepana Arkaďjiča; no rozhovor

bol skôr všeobecný, o petrohradských úradných a spoločenských

záležitostiach. Po obede pobudol polhodinu s hosťami, opäť stisol

manželke s úsmevom ruku, vyšiel zo sály a dal sa odviezť do rady.

Anna tentoraz nešla ani ku kňažnej Betsy Tverskej, ktorá sa dozvedela

o jej príchode a pozvala ju na večer, ani do divadla, kde mala na dnes

lóžu. Nešla nikam najmä preto, že šaty, s ktorými rátala, neboli hotové.

A vôbec bola veľmi mrzutá, keď sa po odchode hostí pustila do

prezerania garderóby. Ešte pred odchodom do Moskvy si dala prešiť ku

krajčírke troje šiat, lebo sa vedela obliekať neveľmi nákladne. Mala ich

prerobiť tak, aby vyzerali ako nové, a hotové mali byť už pred troma

dňami. A tu vysvitlo, že dvoje neboli hotové vôbec, a jedny prešité

inakšie, ako Anna chcela. Krajčírka sa prišla ospravedlniť, tvrdila, že

takto sú šaty krajšie, no Anna sa tak rozčúlila, že sa neskôr za to až

hanbila. Aby sa celkom upokojila, šla do detskej izby a celý večer

strávila so synom, sama ho uložila, urobila mu krížik a prikryla

paplónom. Bola rada, že nikam nešla a pekne strávila večer. Bolo jej

tak ľahko, taká bola vyrovnaná, tak jasne videla, že všetko, čo sa jej vo

vlaku videlo významné, nebolo nič iné ako jedna z bezvýznamných, v

spoločnosti bežných epizód, takže sa nemusí pred nikým, ani pred

sebou hanbiť. Sadla si ku kozubu s anglickým románom a čakala na

muža. Presne o pol desiatej sa ozval zvonec a muž vkročil do izby.

– Konečne si tu! – vystrela k nemu ruku.

105

Ruku pobozkal a sadol si k nej.

– Vcelku pozorujem, že sa ti cesta vydarila.

– Áno, veľmi, – povedala a vyrozprávala všetko od začiatku: ako

cestovala s grófkou Vronskou, ako došla do Moskvy, aj o nešťastí na

stanici. Potom povedala, že spočiatku ľutovala brata, potom Dolly.

– Nemyslím, že by bolo takého človeka treba ospravedlňovať, hoci

ti je brat, – poznamenal Alexej Alexandrovič.

Anna sa usmiala. Pochopila, že to povedal predovšetkým preto, aby

ukázal, že ani ohľad na rodinné vzťahy mu nezabráni vysloviť svoju

mienku. Poznala túto jeho povahovú črtu a mala ju rada.

– Som rád, že sa všetko šťastlivo vyriešilo a že si sa vrátila, –

pokračoval. – No a čo sa tam hovorí o novom návrhu, ktorý som

presadil v rade?

Anna nepočula nič o tom návrhu a zahanbila sa, že mohla tak ľahko

zabudnúť na to, čo bolo pre neho také dôležité.

– Zato tu to spôsobilo veľký rozruch, – usmial sa samoľúbo.

Vycítila, že by jej Alexej Alexandrovič rád v súvislosti s touto vecou

povedal o sebe niečo lichotivé, preto ho otázkami povzbudila, aby sa

rozhovoril – a on s tým istým samoľúbym úsmevom rozprával o

ováciách, ktoré mu pripravili, keď návrh presadil.

– Veľmi, veľmi som sa tomu tešil. Dokazuje to, že sa u nás na túto

vec konečne začína vžívať rozumný a vyhranený názor.

Keď Alexej Alexandrovič dopil druhú šálku čaju so smotanou a

zjedol chlieb, vstal a pobral sa do pracovne.

– A že si nikde nešla; veď si sa musela nudiť, nie?

– Ó, nie! – zvolala, vstala a odprevádzala ho cez celú sálu do

pracovne. – Čo teraz čítaš? – spýtala sa.

– Teraz? Duc de Lille, Poésie des enfers15, – odpovedal. – Skvelá

knižka.

Anna sa usmievala, ako sa usmievame chybičkám milovaných ľudí,

zavesila sa doňho a odprevadila ku dverám pracovne. Poznala jeho

zvyk večer čítať, ktorý sa mu stal nevyhnutnosťou. Vedela, že hoci mu

skoro všetok voľný čas pohlcovali úradné povinnosti, pokladá si za

povinnosť sledovať všetko pozoruhodné, čo sa vynorí v duchovnej

oblasti. Aj to vedela, že v skutočnosti ho zaujímajú diela politické,

filozofické, teologické, že umenie je jeho založeniu úplne cudzie, ale že

aj tak, lepšie povedané práve preto, Alexej Alexandrovič nevynechá

nič, čo v tejto oblasti vyvolalo rozruch, a pokladá si za povinnosť

15Vojvoda z Lille, Poézia podsvetia (franc.)

106

všetko čítať. Vedela, že v oblasti politiky, filozofie a teológie Alexej

Alexandrovič pochybuje alebo hľadá; ale v otázkach umenia a poézie,

no predovšetkým hudby, ktorú chápať mu jednoducho nebolo dané,

mal tie najvyhranenejšie a najpevnejšie názory. Rád hovoril o

Shakespearovi, Raffaelovi, Beethovenovi a o význame nových

básnických a hudobných škôl, ktoré mal veľmi prehľadne a dôsledne

rozškatuľkované.

– Veru, príjemný večer, – povedala pri dverách do pracovne, kde už

mal prichystané tienidlo na sviečku a karafu s vodou pri kresle. – A ja

idem písať do Moskvy.

Stisol jej ruku a zase ju pobozkal.

„Predsa je to len dobrý človek, spravodlivý, láskavý a vo svojom

odbore vynikajúci,“ hovorila si Anna, keď sa vrátila, akoby ho

obraňovala pred niekým, kto ho obviňuje a vraví, že je vylúčené ho

milovať. „Len tie uši keby mu tak čudne neodstávali! Alebo sa dal

ostrihať?“

Presne o polnoci, keď Anna ešte sedela pri písacom stole a

dopisovala list Dolly, ozvali sa rovnomerné kroky v papučiach a Alexej

Alexandrovič, umytý a učesaný, s knihou pod pazuchou, pristúpil k nej.

– Už je čas, – povedal so zvláštnym úsmevom a prešiel do spálne.

„A akým právom sa tak na neho díval?“ pomyslela si Anna, lebo si

spomenula, aký pohľad vrhol Vronskij na Alexeja Alexandroviča.

Vyzliekla sa a vošla do spálne, ale na tvári nebolo živosti, čo jej za

pobytu v Moskve až tak sršala z očí, z úsmevu – naopak, plameň akoby

bol vyhasol alebo sa v nej kamsi hlboko ukryl.

34

Keď Vronskij odchádzal z Petrohradu, prepustil svoj veľký byt na

Morskej priateľovi a najmilšiemu kamarátovi Petrickému.

Petrickij bol mladý poručík, nie veľmi urodzený a nielenže

nebohatý, ale po uši zadĺžený a podvečer vždy opitý; pre rozličné

veselé i špinavé historky neraz zakotvil na hlavnej strážnici, no zato

kamaráti aj velitelia ho mali radi. Vronskij sa viezol zo stanice, a keď

sa okolo dvanástej blížil k svojmu bytu, zazrel pred vchodom už známu

drožku.

Zazvonil a ešte predo dvermi počul mužský smiech, švitorenie

ženského hlasu a Petrického výkrik: „Ak je to zločinec, tak

nevpúšťať!“ Vronskij sa nedal sluhom ohlásiť a len potichučky vošiel

107

do prvej izby. Baronesa Šiltonová, Petrického priateľka, v

blýskavofialových atlasových šatách, s ružovou tváričkou a plavými

vlasmi, sedela pred okrúhlym stolom, varila kávu a izba sa až tak

ozývala jej kanáričím parížskym štebotom. Petrickij v plášti a kapitán

jazdy Kamerovskij v kompletnej uniforme – pravdepodobne prišiel

rovno zo služby – sedeli pri nej.

– Bravo! Vronskij! – zvolal Petrickij, s hrmotom odstrčil stoličku a

vstal. – Domáci pán osobne! Baronesa, kávu pre neho z novej kanvice.

Teda sme ťa nečakali! Dúfam, že si spokojný s výzdobou svojej

pracovne, – ukázal na baronesu. – Poznáte sa predsa?

– Ako by nie! – Vronskij s veselým úsmevom stisol baronese malú

ruku. – To by bolo! Stará známa.

– Vraciate sa z cesty, – zaštebotala baronesa, – ja teda pobežím. A to

hneď, ak zavadziam.

– Váš domov je všade, kde sa práve zdržiavate, baronesa, – povedal

Vronskij. – Servus,

Kamerovskij, – dodal

a

stroho

stisol

Kamerovskému ruku.

– Vidíte, vy sa na také pekné slová nezmôžete, – obrátila sa

baronesa k Petrickému.

– Čožeby nie! Po obede vám poviem aj onakvejšie.

– Po obede to nie je nijaká zásluha! Tak a teraz dostanete kávu, ale

vy sa choďte umyť a dať sa do poriadku, – povedala baronesa, zase si

sadla a starostlivo pokrútila skrutôčkou na novom kávovare. – Pierre,

podajte kávu, – oslovila Petrického, ktorého volala Pierrom podľa jeho

priezviska, nijako sa netajac svojím vzťahom k nemu. – Ešte pridám.

– Skazíte to.

– Ale neskazím! Ozaj, a čo vaša žena? – prerušila zrazu rozhovor

Vronského s kamarátom. – My sme vás tu už oženili. Doviedli ste si

ženu?

– Nedoviedol, baronesa. Ľahtikárom som sa narodil a taký aj

umriem.

– Tým lepšie, tým lepšie. Dajte ruku.

A baronesa mu držala ruku a vykladala mu, pretkávajúc rozprávanie

žartmi, svoje najnovšie životné plány a dožadovala sa rady.

– On mi stále nechce podpísať rozvod! Čo mám robiť, povedzte?

( On bol jej muž.) Chcem sa s ním súdiť. Čo mi radíte vy? Kamerovskij,

dávajte na tú kávu pozor, už vykypela, vidíte predsa, že tu riešim vážne

veci! Chcem proces, pretože musím dostať, čo je moje. Chápete, aké je

to hlúpe, vraj som mu neverná, – pokračovala pohŕdavo, – a preto chce

mať môj majetok.

108

Vronskij s pôžitkom počúval veselý štebot tejto chutnej ženy,

pritakával jej, dával polovážne rady, a vôbec, hneď vpadol do tónu,

akým sa zvyčajne zhováral so ženami tohto druhu. V jeho

petrohradskom svete sa ľudia ako takí delili na dva celkom protikladné

druhy. Na nižší druh: nechutní, hlúpi a predovšetkým smiešni ľudia,

ktorí veria, že jeden muž má žiť s jednou ženou, a to s tou, s ktorou je

zosobášený, že dievča musí byť panna, žena cudná, muž mužný,

zdržanlivý a tvrdý, že treba vychovávať deti, dorábať svoj chlieb,

splácať dlžoby – a iné tomu podobné hlúposti. To bol druh ľudí

staromódnych a smiešnych. No bol aj iný druh ľudí, tých naozajstných,

k nemu patrili oni všetci, tu musel byť človek najmä elegantný, krásny,

veľkodušný, smelý, veselý, musel sa vedieť oddávať každej vášni bez

začervenania a všetkému ostatnému sa smiať.

Vronskij bol len spočiatku omámený dojmami z celkom iného sveta,

ktoré si priviezol z Moskvy, ale hneď, akoby bol vkĺzol nohami do

starých papučí, zapadol do svojho predošlého veselého a príjemného

sveta.

Z kávy naozaj nič nebolo, len ich všetkých ofŕkala, vykypela, vyliala

sa na drahý koberec a baronesine šaty, ale zato splnila svoj účel –

vyvolala hurhaj a smiech.

– Ale teraz už zbohom, lebo sa nikdy neumyjete a ja budem mať na

svedomí najťažší zločin slušného človeka, nečistotnosť. Tak mi radíte

priložiť nôž na hrdlo?

– Jedine, a ešte k tomu tak, aby ste mali rúčku čím bližšie k jeho

ústam. Rúčku vám pobozká a všetko sa dobre skončí, – odpovedal

Vronskij.

– Teda dnes vo Francúzskom! – Zašuchotala šatami a už jej nebolo.

Vstal aj Kamerovskij; Vronskij nevyčkal, kým odíde, podal mu ruku

a pobral sa do kúpeľne. Kým sa umýval, Petrickij mu v krátkosti opísal

pomery, v akých žije, do akej miery sa zmenili po Vronského odchode.

Je úplne bez peňazí. Otec povedal, že mu nedá už ani halier a dlžoby

nepoplatí. Jeden krajčír ho chce dať zavrieť, aj druhý sa mu tým vážne

vyhráža. Veliteľ pluku vyhlásil, že ak tie škandály neprestanú, bude

musieť z pluku odísť. Baronesa ho omrzela, má jej po krk, hlavne

preto, že mu stále pchá peniaze; no padla mu do oka jedna, ukáže ju

Vronskému, hotový zázrak, nádhera v prísne orientálnom štýle – „genre

otrokyne Rebeky, chápeš“. Aj s Berkašovom sa včera posekal, chcel

poslať sekundantov, ale, pochopiteľne, nebude z toho nič. No inak je

všetko skvelé a ohromne veselé. A Petrickij ani nedal kamarátovi

možnosť hlbšie vniknúť do podrobností pomerov, v akých žije, a začal

109

ho zasväcovať do všetkých zaujímavých noviniek. Ako tak Vronskij

počúval familiárne historky Petrického vo familiárnom ovzduší bytu,

kde býval už tri roky, ovládlo ho príjemné vedomie návratu do

ustáleného, bezstarostného petrohradského života.

– To nie je možné! – vykríkol a pustil pedál umývadla, odkiaľ mu

tiekla voda na silnú červenú šiju. – To nie je možné! – vykríkol pri

správe, že Lóra pečie s Milejevom a Fertinghofa nechala. – A ešte stále

je taký hlúpy a sebaistý? No a s Buzulukovom je čo?

– Och, s Buzulukovom to ti bola podarená história! – kričal

Petrickij. – Ako vieš, jeho vášňou sú plesy, ani jeden dvorný ples

nevynechá. Nuž vybral sa na veľký ples v novej prilbici. Videl si nové

prilbice? Sú dobré, ľahké. Stojí ti tam… Toto si teda vypočuj.

– Veď počúvam, – odpovedal Vronskij, ako sa trel frotírovým

uterákom.

– Ide okolo veľkokňažná s akýmsi vyslancom a na jeho nešťastie reč

sa zvrtla na nové prilbice. Veľkokňažná chcela predviesť novú

prilbicu… A neďaleko stojí náš holúbok. (Petrickij ukázal, ako stál

Buzulukov s prilbicou.) Veľkokňažná ho požiadala, aby jej prilbicu

podal – on nič. Čo to? Všetci naňho žmurkajú, kývu, mračia sa. Reku,

podaj ju. On ju nepodáva. Stojí ako soľný stĺp. Predstav si to…

Konečne ten… no, ako sa volá… mu chce prilbicu zobrať… Buzulukov

ju nechce pustiť… Vytrhol mu ju, podáva veľkokňažnej. „Tak, toto je

tá nová prilbica,“ vraví veľkokňažná. Prevrátila ju a predstav si, stade

voľačo rauch – hruška, cukríky, dva funty bonbónov…! To všetko náš

holúbok tam pobral.

Vronskij vybuchol v smiech. A ešte dlho po tom, keď už hovorili o

inom, kedykoľvek si spomenul na prilbicu, zachádzal sa zdravým

smiechom, obnažujúc hustý rad pevných zubov.

Keď sa Vronskij podozvedal všetky novinky, s pomocou sluhu si

obliekol uniformu a šiel sa hlásiť. Potom mienil ísť k bratovi, k Betsy a

urobiť zopár návštev s úmyslom dostať sa do spoločnosti, kde by

mohol stretnúť Annu Kareninovú. Ako v Petrohrade vždy, vyšiel z

domu s tým, že sa vráti až neskoro v noci.

110

DRUHÁ ČASŤ

1

oncom zimy sa u Ščerbackovcov konalo konzílium lekárov, ktorí

K m ali ustáliť, v akom stave je Kittino zdravie, a čo sa má urobiť,

aby sa obnovili jej ochabujúce sily. Bola chorá a ako sa blížila jar, jej

zdravotný stav sa ešte zhoršoval. Domáci lekár jej predpisoval rybí tuk,

potom železo, potom lápis, no ani jedno, ani druhé, ani tretie

nepomáhalo a keďže radil, aby s ňou na jar odcestovali do cudziny,

zavolali ešte istého slávneho lekára. Slávny lekár, muž v najlepších

rokoch a krásavec, nástojil na prehliadke pacientky. Priam s pôžitkom,

ako sa zdalo, tvrdil, že dievčenský stud je pozostatok barbarstva a že

nie je nič prirodzenejšie, ako keď muž v najlepších rokoch ohmatáva

obnažené mladé dievča. Pokladal to za prirodzené, lebo to robil každý

deň, a nič pritom necítil a na nič zlé, ako sa mu videlo, nemyslel, a

preto stud dievčaťa pokladal nielen za pozostatok barbarstva, ale za

urážku vlastnej osoby.

Bolo treba sa podrobiť, lebo hoci všetci lekári študovali na jednej

škole z tých istých kníh a mali tie isté vedomosti, a hoci niektorí ľudia

vraveli, že ten slávny lekár je zlý lekár, v dome kňažnej a v jej kruhoch

sa bohvieprečo vžilo, že tento slávny lekár jediný vie niečo mimoriadne

a jediný môže Kitty zachrániť. Keď slávny lekár pozorne prehliadol a

preklepal zmätenú a od studu ochromenú pacientku, dôkladne si umyl

ruky a potom sa v salóne postojačky zhováral s kniežaťom. Knieža sa

mračil a pokašlával; ako skúsený, nie obmedzený a zdravý človek

neveril v medicínu a v duchu ho celý ten cirkus zlostil tým skôr, že div

nie jediný pridobre poznal pravú príčinu Kittinej choroby. „Akurát, ty

falošný hlásič,“ použil v duchu na slávneho lekára, počúvajúc jeho

táraniny o príznakoch dcérinej choroby, výraz z poľovníckeho

slovníka. Zatiaľ lekár len s námahou potláčal výraz pohŕdania voči

tomuto šľachticovi a len so sebazaprením sa znižoval k jeho

prízemnému chápaniu. Vedel, že so starcom sa nemá vlastne ani čo

zhovárať, že hlavou domu je matka. Pred ňou mienil rozsypať svoje

perly. Medzitým vošla do salónu kňažná s domácim lekárom. Knieža

111

odišiel, usilujúc sa nedať najavo, aký mu je celý ten cirkus na smiech.

Kňažná bola celá preč, nevedela, čo robiť. Cítila sa pred Kitty vinná.

– Nuž, doktor, rozhodnite o našom osude, – vyzvala ho kňažná. –

Povedzte mi všetko. – „Či je nádej?“ chcela sa spýtať, ale pery sa jej

zatriasli a nevládala otázku vysloviť. – Tak ako, doktor…?

– Ešte chvíľočku, kňažná, pozhováram sa s kolegom, a potom

budem mať česť oznámiť vám svoj názor.

– Máme vás teda nechať osamote?

– Ako sa vám páči, kňažná.

Kňažná si vzdychla a opustila salón.

Keď lekári osameli, začal domáci lekár nesmelo vykladať svoj

názor, že zrejme ide o počiatočné štádium tuberkulózy, ale… atď.

Slávny lekár ho počúval a medzitým pozrel na svoje veľké zlaté

hodinky.

– Tak, – povedal. – Ale…

Domáci lekár úctivo zmĺkol uprostred reči.

– Určiť počiatočné štádium tuberkulózy, ako viete, nemôžeme; kým

nevzniknú kaverny, nemáme istotu. No podozrenie na tuberkulózu

môžeme mať. A boli by aj predpoklady: zlé trávenie, nervové

podráždenie a ďalšie. Otázka stojí takto: ak je podozrenie na

tuberkulózu, čo treba spraviť na zlepšenie výživy?

– No veď viete, že za tým sa vždy skrývajú mravné, duševné

príčiny, – dovolil si vsunúť s jemnocitným úsmevom domáci lekár.

– Áno, prirodzene, – odvetil slávny lekár a zase pozrel na hodinky.

– Pardon, neviete, už je Jauzský most hotový, alebo ho ešte treba

obchádzať? – spýtal sa. – Á! Už je hotový. V tom prípade to za dvadsať

minút stihnem. Hovorili sme teda, že ide o toto: zlepšiť výživu a dať do

poriadku nervy. Jedno súvisí s druhým, treba pôsobiť na kruh z oboch

strán.

– A čo cesta do cudziny? – spýtal sa domáci lekár.

– Som nepriateľom ciest do cudziny. A neráčte zabúdať: ak ide o

počiatočné štádium tuberkulózy, čo my nemôžeme vedieť, potom cesta

do cudziny nepomôže. Nevyhnutný je taký prostriedok, ktorý by zlepšil

výživu a neškodil by.

A slávny lekár vyložil svoj plán liečby soldenskou minerálkou,

ktorej najväčšou prednosťou bolo, že nemohla uškodiť. Domáci lekár

ho pozorne a úctivo vypočul.

– Ale v prospech cesty do cudziny by som uviedol zmenu návykov a

odpútanie sa od prostredia, ktoré vyvoláva spomienky. A potom, matka

by rada išla, – dodal.

112

– Á! V tom prípade nech teda idú; len aby tí nemeckí šarlatáni veci

neuškodili… Musia sa držať našich rád… No, nech si teda idú.

A zase pozrel na hodinky.

– Ó, je najvyšší čas, – a pobral sa ku dverám.

Slávny lekár oznámil kňažnej (tak mu kázal cit pre slušnosť), že

musí ešte raz vidieť pacientku.

– Ako? Ešte jedna prehliadka! – s hrôzou vykríkla matka.

– Ó, nie, overím si len niekoľko maličkostí, kňažná.

– Potom nech sa páči.

A matka vošla v sprievode lekára ku Kitty do salónu. Kitty stála

uprostred izby schudnutá, zrumenená a oči sa jej od hanby, ktorú

prekonala, zvláštne leskli. Keď vošiel doktor, červeň jej udrela do tváre

a oči sa jej naplnili slzami. Celá jej choroba a liečenie sa jej zdali hlúpe,

ba smiešne. Liečenie jej prichodilo takisto smiešne ako zliepanie črepín

rozbitej vázy. Jej srdce bolo rozbité. A oni ju chcú vyliečiť pilulkami a

práškami! Ale nesmela ublížiť mame, tým skôr, že mama vinila zo

všetkého seba.

– Prosím, sadnite si, kňažná, – riekol slávny lekár.

S úsmevom si sadol oproti nej, nahmatal pulz a zase jej kládol nudné

otázky. Odpovedala mu, ale zrazu sa nahnevala a vstala.

– Prepáčte mi, doktor, ale toto naozaj nemá nijaký význam.

Spytujete sa ma to isté už tretí raz.

Slávny lekár sa neurazil.

– Chorobná precitlivenosť, – povedal kňažnej, keď Kitty odišla. –

Napokon, aj tak som už skončil…

A kňažnej akoby výnimočne múdrej žene vedecky vyložil stav

mladej kňažnej a skončil návodom, ako užívať minerálku, ktorá je aj

tak nanič. Na otázku, či má dcéra ísť do cudziny, upadol lekár do

hlbokých dúm, akoby riešil ťažký problém.

Napokon riešenie predostrel: do cudziny ísť, šarlatánom neveriť, so

všetkým sa obracať len na neho.

Akoby sa po lekárovom odchode prihodilo niečo veselé. Mama sa

vrátila k dcére rozveselená a Kitty sa pretvarovala, že sa tiež

rozveselila. Teraz sa musela často, ba skoro stále pretvarovať.

– Ale veď som zdravá, maman. No ak chcete cestovať, pôjdeme! –

povedala a aby ukázala, že ju cesta do cudziny zaujíma, začala hovoriť

o prípravách na ňu.

113

2

Len čo lekár odišiel, prišla Dolly. Vedela, že v tento deň malo byť

konzílium, a hoci bola len krátko po pôrode (koncom zimy sa jej

narodila dcéra) a mala dosť vlastného trápenia i starostí, nechala doma

dojčiatko a dcéru, čo práve ochorela, a prišla sa prezvedieť, ako sa dnes

rozhodlo o Kittinom osude.

– Tak čo? – spýtala sa, keď vchádzala do salónu ešte s klobúkom na

hlave. – Voľáki ste všetci veselí. Teda je všetko v poriadku, však?

Pokúšali sa jej rozpovedať, čo hovoril lekár, ale vysvitlo, že hoci

hovoril veľmi plynule a dlho, nijako sa nedalo zopakovať to, čo

povedal. Zaujímavé bolo len jedno: rozhodnutie odcestovať do cudziny.

Dolly si nechtiac vzdychla. Jej najbližšia duša, sestra, odíde. A život

bol veru neradostný. Jej vzťah k Stepanovi Arkaďjičovi po zmierení bol

ponižujúci. Ako sa ukázalo, spoj vytvorený Annou nebol dosť pevný a

rodinný súlad sa opäť nalomil na tom istom mieste. Nič rukolapné tu

síce nebolo, no Stepan Arkaďjič nebýval skoro nikdy doma, ani peňazí

nebolo a Dolly ustavične mučilo podozrenie, že muž je jej neverný, no

podozreniu sa bránila, lebo sa bála múk žiarlivosti, ktoré už raz

poznala. Prvý výbuch žiarlivosti, raz zažitý, sa už nemohol zopakovať,

ba ani odhalenie nevery by už na ňu nemohlo tak zapôsobiť ako prvý

raz. Teraz by takéto odhalenie pre ňu znamenalo len stratu rodinných

návykov; a tak sa dala klamať, opovrhujúc mužom, no ešte väčšmi

sebou pre tú slabosť. A navyše ju ustavične morili starosti o početnú

rodinu: raz mala ťažkosti s pridájaním, raz ušla pestúnka, inokedy, ako

práve teraz, ochorelo niektoré z detí.

– Čo máš doma nové? – spýtala sa matka.

– Ach, maman, veď máte svojho trápenia dosť. Lili ochorela, bojím

sa, či to nebude šarlach. Teraz som ešte prišla, nech viem, čo a ako; no

ak to, bohuchovaj, šarlach bude, z domu sa už nepohnem.

Aj starý knieža vyšiel po lekárovom odchode z pracovne, otrčil líce

Dolly, pozhováral sa s ňou a oslovil ženu:

– Tak ako ste sa rozhodli, pôjdete? No a so mnou ako naložíte?

– Myslím, že by si mal ostať doma, Alexander, – povedala žena.

– Ako chcete.

– Maman, a prečo by otecko nešiel s nami? – spýtala sa Kitty. – Aj

jemu bude veselšie, aj nám.

114

Starý knieža vstal a pohladil Kitty po vlasoch. Zdvihla hlavu,

pozrela na neho a nasilu sa usmiala. Vždy sa jej zdalo, že otec jej zo

všetkých v rodine najlepšie rozumie, aj keď o nej zriedka hovoril. Ako

najmladšia dcéra bola otcovým miláčikom a mala dojem, že láska k nej

ho robí jasnozrivým. Keď sa teraz pohľadom stretla s jeho láskavými

modrými očami, čo ju tak skúmavo pozorovali, mala pocit, že ju vidí

skrz-naskrz a chápe zlo, čo ňou zmieta. Začervenala sa a pritiahla sa k

nemu, že dostane bozk, ale on jej len postrapatil vlasy, vraviac:

– Tieto sprosté príčesky! Aby človek hladkal vlasy voľajakých

skapacín, vlastnú dcéru nepoláska! Tak čo, Dolly, – oslovil staršiu

dcéru, – čo porába tvoj fičúr?

– Nič zvláštne, – povedala Dolly, ktorá hneď vedela, že tým mieni

jej muža. – Stále kdesi lieta, takmer ho nevídam, – neodpustila si

poznámku a posmešne sa usmiala.

– A čo, nešiel ešte na dedinu horu predávať?

– Ešte nie, stále sa len zberá.

– Nuž tak! – vzdychol si knieža. – Vravíte teda, že aj ja sa mám

chystať? Ako rozkážete! – obrátil sa k žene a sadol si. – A ty, Kaťa,

počuj sem, – povedal mladšej dcére, – po čase, v jeden krásny deň sa

zobudíš a povieš si: veď som celkom zdravá a veselá a zase sa môžem s

oteckom ísť zavčas ráno poprechádzať na tuhom mraze. Hm?

Celkom nevinne vyzeralo to, čo povedal otec, ale Kitty upadla do

pomykova, akoby ju boli pri niečom pristihli. „Áno, otec vie všetko,

všetko chápe a týmito slovami mi vlastne hovorí, že i keď sa mám začo

hanbiť, musím tú hanbu prekonať.“ Nevedela si dodať odvahy a niečo

povedať. Aj sa o to pokúsila, ale zrazu sa rozplakala a vybehla z izby.

– To sú tie tvoje špásy! – pustila sa kňažná do muža. – Naveky

len… – začala vyčítavo.

Knieža dosť dlho počúval výčitky kňažnej a čušal, ale tvár sa mu

chmúrila čoraz väčšmi.

– Taká je biedna, chudiatko, taká biedna, a ty necítiš, ako ju zabolí

čo len narážka na príčinu toho všetkého. Ach! Takto sa mýliť v

ľuďoch! – zvolala kňažná a z jej zmeneného tónu Dolly aj knieža

usúdili, že myslí na Vronského. – Raz nechápem, že proti takýmto

podlým, bezcharakterným ľuďom nie sú zákony.

– Už to nechcem počuť! – pochmúrne povedal knieža a vstal, akoby

chcel odísť, ale vo dverách zastal. – Zákony sú, žena moja, a keď si ma

už k tomu dohnala, tak ti poviem, kto je všetkému na vine: ty a ty, len

ty. Zákony proti takým chlapom vždy boli, aj sú! Áno, prosím, keby tu

nebola tá okolnosť, čo nemala byť, ja starý človek, by som toho panáka

115

vyzval na súboj. Čo už teraz iné ostáva, ako ju liečiť a voziť sem

šarlatánov.

Knieža mal toho zrejme ešte veľa na srdci, no len čo kňažná počula

tento tón, hneď sa, ako vždy pri vážnych problémoch, stiahla a

prejavila ľútosť.

– Alexandre, Alexandre, – šepkala, ako sa blížila k nemu, a

rozplakala sa.

Hneď ako sa rozplakala, stíchol aj knieža. Pristúpil k nej.

– No, dosť už, dosť! Ani tebe nie je ľahko, viem. Čo sa už dá robiť!

Až také nešťastie to nie je. Boh je milostivý… ďakujem ti… – vravel

popletene, keď pocítil na ruke kňažnin mokrý bozk. A vyšiel z izby.

Už vtedy, keď Kitty s plačom vybehla z izby, Dolly so svojím

materským, ženským citom hneď vybadala, že tu pôjde o ženskú

robotu, a pripravila sa na ňu. Zložila si klobúk, v duchu si vysúkala

rukávy a bola hotová konať. Keď matka zaútočila na otca, pokúšala sa

ju zadržať, nakoľko to dovoľovala dcérska úcta. Pri výbuchu kniežaťa

čušala: hanbila sa za matku a cítila nežnosť k otcovi za jeho dobrotu, čo

sa mu hneď vrátila; keď však otec odišiel, pribrala sa k tomu

najdôležitejšiemu, čo bolo treba spraviť – ísť za Kitty a utíšiť ju.

– Už dávno vám chcem, maman, čosi povedať. Viete, že Levin chcel

požiadať Kitty o ruku, keď tu minule bol? Povedal to Stivovi.

– No a čo? Nerozumiem…

– Možno ho Kitty odmietla, nie…? Nevravela vám nič?

– Nie, nevravela mi nič ani o jednom, ani o druhom; na to je prihrdá.

No jedno viem, všetko zapríčinil…

– To áno, ale si predstavte, ak odmietla Levina – a nebola by ho

odmietla, nebyť tamtoho, to viem… A potom ju tamten tak strašne

oklamal.

Pre kňažnú bolo hrozné pomyslenie, ako veľmi sa voči dcére

previnila, a rozčúlila sa.

– Och, ja už raz nič nechápem! Dnes chce každý žiť podľa vlastnej

hlavy, materiam sa nič nepovie, a potom to tak vyzerá.

– Maman, idem za ňou.

– Choď. Vari ti zakazujem?

3

116

Keď vošla do Kittinej izbietky, milej, ružovej, s figúrkami vieux

saxe16, do izbietky práve takej dievčenskej, ružovej a veselej, akou bola

Kitty ešte pred dvoma mesiacmi, Dolly si spomenula, s koľkou láskou

a chichotaním túto izbietku spolu vlani okrášľovali. Srdce sa jej

zovrelo, keď uvidela Kitty: sedela na nízkej stoličke, na tej najbližšej

pri dverách, a meravo pozerala na roh koberca. Kitty pozrela na sestru a

chladný, trocha drsný výraz jej tváre sa zmenil.

– O chvíľu odtiaľto odídem a už sa z domu nepohnem ani na krok a

ty nebudeš smieť prísť za mnou, – začala Daria Alexandrovna, keď si

sadala k nej. – Rada by som sa s tebou pozhovárala.

– O čom? – spýtala sa Kitty rýchlo a vystrašene zdvihla hlavu.

– O čom inom ako o tvojom zármutku.

– Nemám nijaký zármutok.

– Nechaj to, Kitty. Hádam si len vážne nemyslíš, že to neviem?

Viem všetko. A uver mi, nie je to nič svetoborné… Každá to

prekonala…

Kitty mlčala, v tvári mala tvrdý výraz.

– Nezaslúži si, aby si kvôli nemu trpela, – pokračovala Daria

Alexandrovna, pristúpiac rovno k veci.

– Áno, lebo mnou pohrdol, – ozvala sa Kitty trasľavým hlasom.

Nehovor! Prosím ťa, nehovor nič!

– Ale kto ti to povedal? Niečo také nik nepovedal. Som presvedčená,

že bol do teba zaľúbený a ešte aj je, ale…

– Ach, zo všetkého najhoršie sú prejavy súcitu! – vykríkla Kitty

zrazu rozhnevane. Zvrtla sa na stoličke, očervenela a rýchlo preberajúc

prstami, zvierala raz jednou, raz druhou rukou pracku na opasku, ktorú

držala. Dolly už poznala sestrin zvyk habkať v záchvate hnevu rukami;

vedela, že Kitty môže celkom stratiť vládu nad sebou a nahovoriť kopu

zbytočností a nepríjemností, a chcela ju upokojiť; no už bolo neskoro.

– Čo, čo mi to tu chceš natĺcť do hlavy? – spustila Kitty rýchlo. – Že

som bola zaľúbená do človeka, ktorý o mňa nestál, a že umieram od

lásky k nemu? A to mi hovorí sestra, čo si myslí, že… že… že cíti so

mnou… Nechcem súcit a pokrytectvo!

– Kitty, si nespravodlivá.

– Prečo ma trápiš?

– Ale ja naopak… vidím, aká si zničená…! Ale Kitty ju vo svojom

zápale nepočula.

16 starý saský porcelán (franc.)

117

– Nemám nad čím smútiť a ani utešovať sa nemusím. Mám svoju

hrdosť a nikdy si nedovolím milovať človeka, ktorý ma nemiluje.

– No veď tak… Len jedno by som chcela vedieť, ale povedz mi

pravdu, – Daria Alexandrovna jej chytila ruku, – Levin ti povedal…?

Zmienka o Levinovi, zdá sa, pripravila Kitty o poslednú štipku

sebaovládania; vyskočila zo stoličky, hodila pracku o zem a prudko

gestikulujúc, vybuchla:

– Čo s tým má Levin? Naozaj neviem, čo máš z toho, že ma trápiš!

Už som povedala a opakujem znova, že mám svoju hrdosť a že nikdy,

nikdy neurobím, čo ty – aby som sa vrátila k človeku, ktorý ma

podviedol a miloval inú ženu. To nechápem, to nechápem! Ty také

môžeš, ja nie!

Keď Kitty skončila, pozrela na sestru – videla, že Dolly mlčí so

zvesenou hlavou, a tak nevyšla z izby, ako pôvodne chcela, ale sadla si

pri dverách, zakryla si tvár vreckovkou a sklonila hlavu.

Ticho trvalo hodnú chvíľu. Dolly rozmýšľala o sebe. Poníženie,

ktoré si vždy uvedomovala, pocítila zvlášť bolestivo, keď jej ho

pripomenula sestra. Nečakala od nej toľkú krutosť, hnevala sa na ňu.

Ale tu počula zašuchotať šaty a súčasne čoraz nezadržateľnejšie

prepukajúci vzlykot a niečie ruky sa jej zdola ovinuli okolo hrdla. Kitty

kľačala pred ňou na kolenách.

– Dollinka moja, som taká, taká nešťastná! – previnilo zašepkala.

A do záhybov sukne Darie Alexandrovny sa zaborila slzami

zmáčaná milá tvárička.

Akoby slzy boli tým nevyhnutným mazadlom, bez ktorého nemohol

stroj súhry medzi dvoma sestrami hladko ísť – keď sa sestry vyplakali,

nezhovárali sa už o tom, čo ich zaujímalo; no aj keď hovorili o veciach

všedných, dokonale sa chápali. Kitty si uvedomila, že to, čo povedala v

zúrivosti o nevere a o ponížení, ranilo chuderku sestru na najcitlivejšom

mieste, ale že jej odpustila. A zas Dolly mala jasno v tom, čo chcela

vedieť; presvedčila sa, že jej dohady boli správne, že zármutok,

nevyliečiteľný Kittin zármutok, tkvel práve v tom, že ju Levin popýtal

o ruku a že ho odmietla, a Vronskij ju pritom oklamal, a že je schopná

milovať Levina a nenávidieť Vronského. No Kitty o tom nepovedala

ani slova; hovorila len o svojom duševnom rozpoložení.

– Vôbec sa netrápim, – vravela, keď sa upokojila, – ale vieš, celý

svet sa mi vidí hnusný, odporný, surový a ja sama predovšetkým. Ani si

nevieš predstaviť, aké hnusné myšlienky mi chodia po rozume.

– Prosím ťa, aké už ty môžeš mať hnusné myšlienky? – spýtala sa

Dolly s úsmevom.

118

– Tie najhnusnejšie, najhoršie, ani vysloviť ich nemôžem. To už nie

je smútok, clivota, ale čosi oveľa horšie. Akoby sa všetko, čo bolo vo

mne dobré, kamsi schovalo a ostalo len to najhnusnejšie. Ako ti to

vysvetliť? – pokračovala, keď videla sestrine začudované oči. – Pred

chvíľou sa otecko so mnou zhováral… a ja mám pocit, že na nič inšie

nemyslí, len ako ma vydať. Mama ma vezie na ples; mne sa vidí, že ma

ta vezie len nato, aby ma čím skôr vydala a zbavila sa ma. Viem, nie je

to tak, ale nemôžem tie myšlienky potlačiť. Takzvaných pytačov, tých

už vôbec neznášam. Mám pocit, že si ma obzerajú ako na jarmoku.

Kedysi ísť niekam v plesových šatách bol pre mňa pôžitok, kochala

som sa sama sebou; teraz sa hanbím, je mi trápne. No čo ti budem

vravieť! Aj ten lekár… No…

Kitty sa zháčila; chcela ešte povedať, že odkedy sa s ňou stala táto

zmena, Stepana Arkaďjiča ani cítiť nemôže a pri pohľade naňho sa jej

zmocňujú tie najhrubšie a najneslýchanejšie predstavy.

– Hej, všetko vidím v čiernom a hnusnom svetle, – pokračovala. –

To je moja choroba. Možno to prejde…

– Nerozmýšľaj o tom…

– To sa nedá. Len s deťmi mi je dobre, len u teba.

– Škoda, že nemôžeš prísť ku mne.

– Ale áno, prídem. Šarlach som už mala, uprosím maman.

Kitty nepopustila a presťahovala sa k sestre, a kým trval šarlach,

ktorý naozaj prepukol, opatrovala deti. Obe sestry šťastlivo vyliečili

všetkých šesť detí, ale Kittino zdravie sa nezlepšilo, a tak cez veľký

pôst odcestovali Ščerbackovci do cudziny.

4

Vyššia petrohradská spoločnosť je vlastne len jedna; všetci sa

navzájom poznajú, navštevujú sa. No táto veľká spoločnosť sa

rozdeľuje na jednotlivé kruhy. Anna Arkadievna Kareninová mala

priateľov a úzke styky v troch rozličných kruhoch. Prvý bol úradný,

oficiálny kruh jej muža, kam patrili jeho kolegovia a podriadení, veľmi

pestro a zložito spoločenskými podmienkami pospájaní a zas

porozdeľovaní. Dnes si už Anna len ťažko vedela predstaviť, že

spočiatku cítila k týmto ľuďom priam zbožnú úctu. Teraz ich už

všetkých poznala, ako sa ľudia poznajú v újazdnom meste; vedela, kto

má aké zvyky a slabosti, koho kde topánka omína; poznala ich

vzájomné vzťahy aj vzťah k hlavnému centru; vedela, kto za kým stojí

119

a ako a čo ho drží a kto s kým sa v čom zhoduje a rozchádza; no tento

kruh vládnych, rýdzo mužských záujmov ju nikdy nezaujímal a

vyhýbala sa mu, hoci jej grófka Lýdia Ivanovna dohovárala.

Ďalší kruh blízky Anne bol ten, prostredníctvom ktorého spravil

Alexej Alexandrovič kariéru. Jeho stredobodom bola grófka Lýdia

Ivanovna. Bola to spoločnosť starých, mrzkých, cnostných a

pobožných žien a múdrych, vzdelaných, ctižiadostivých mužov. Jeden

z múdrych, čo patrili do tohto kruhu, nazval ho „svedomím

petrohradskej spoločnosti“. Alexej Alexandrovič si túto spoločnosť

nesmierne vážil a Anna, ktorá sa tak vedela so všetkými zblížiť, našla si

v prvých rokoch svojho života v Petrohrade i tu priateľov. Ale teraz,

ako sa vrátila z Moskvy, videl sa jej tento kruh priam neznesiteľný.

Zdalo sa jej, že sa aj ona aj všetci ostatní pretvarujú, a začala sa tu

nudiť a nepríjemne cítiť, takže k Lýdii Ivanovne chodievala čo

najmenej.

Napokon tretí kruh, s ktorým mala styky, bol ten naozajstný veľký

svet – svet plesov, hostín, oslnivých toaliet, svet, čo sa jednou rukou

držal dvora, aby neskĺzol do polosveta, ktorým, tak si aspoň príslušníci

tohto kruhu mysleli, opovrhovali, ale s ktorým mali chúťky nieže

podobné, ale rovnaké. Styky s touto spoločnosťou udržiavala Anna

prostredníctvom Betsy Tverskej, bratancovej ženy; Betsy mala

stodvadsaťtisíc dôchodku a od chvíle, ako sa Anna zjavila v

spoločnosti, veľmi si ju obľúbila, lichotila jej a zaťahovala ju do svojho

kruhu, pričom sa vysmievala zo spoločnosti Lýdie Ivanovny.

– Až budem stará a mrzká, i ja budem taká, – hovorievala Betsy, –

ale vy, taká mladá a chutná žena, ešte máte čas do toho starobinca

chodiť.

Spočiatku sa Anna vyhýbala, nakoľko sa len dalo, spoločnosti

kňažnej Tverskej, lebo tu výdavky presahovali jej finančné možnosti, a

prvý kruh jej lepšie vyhovoval, no po návrate z Moskvy nastal pravý

opak. Vyhýbala sa svojim moralistickým priateľom a chodila do

veľkého sveta. Tam sa stretávala s Vronským a pri tých stretnutiach

pociťovala vzrušujúcu radosť. Zvlášť často stretala Vronského u Betsy,

rodenej Vronskej, jeho sesternice. Bol všade tam, kde mohol stretnúť

Annu, a pri každej vhodnej príležitosti jej hovoril o svojej láske.

Nepovzbudzovala ho v tom, ale zakaždým, keď sa stretli, v duši sa jej

rozhorelo to isté oživenie ako vtedy vo vlaku, pri prvom stretnutí. Sama

cítila, že keď naňho pozerá, zažiari jej radosť v očiach a pery sa jej

usmievajú, jednoducho výraz radosti nebola schopná potlačiť.

120

Sprvu Anna úprimne verila, že v nej Vronskij vzbudzuje nevôľu

svojím prenasledovaním; no keď raz, krátko po návrate z Moskvy,

prišla na večierok, kde mal byť, no nebol, zo smútku, ktorý pocítila,

jasne usúdila, že sa klamala, že to prenasledovanie jej nielenže nepadne

zle, ale stáva sa jej hlavným životným záujmom.

Slávna speváčka spievala druhý raz a všetka smotánka bola v

divadle. Keď Vronskij zazrel zo svojho kresla v prvom rade sesternicu,

nevyčkal prestávku a vošiel do jej lóže.

– Prečo ste neprišli na obed? – spýtala sa ho. – Prekvapuje ma

jasnozrivosť zaľúbencov, – dodala s úsmevom a tak, aby počul len

on: – Ani ona neprišla. Ale navštívte ma po predstavení.

Vronskij pozrel s otázkou na ňu. Kývla hlavou. Poďakoval sa

úsmevom a sadol si k nej.

– Ako sa len živo pamätám na vaše posmešky! – pokračovala

kňažná Betsy, ktorá sa priam vyžívala v sledovaní tejto úspešne sa

rozvíjajúcej vášne. – Kam sa to všetko podelo! Ste v osídlach, milý

môj.

– Ani si iné neželám, ako byť v osídlach, – odpovedal Vronskij s

pokojným, dobráckym úsmevom. – Ak sa ponosujem, tak len na to, že

tie osídla sú prislabé, ak mám pravdu povedať. Začínam strácať nádej.

– Akú už vy môžete mať nádej? – spýtala sa Betsy dotknutá za svoju

priateľku. – Entendons nous…17 – Ale v očiach sa jej mihali iskričky,

svedčiace o tom, že veľmi dobre vie, práve tak ako on, akú môže mať

nádej.

– Nijakú, – pripustil Vronskij a v úsmeve odhalil hustý rad zubov. –

Pardon, – povedal, vzal jej z ruky ďalekohľad a začal si obzerať ponad

Betsino holé plece protiľahlý rad lóži. – Obávam sa, že začínam byť

smiešny.

Vedel veľmi dobre, že v očiach Betsy, ako aj v očiach veľkého sveta

neriskuje, že bude smiešny. Vedel veľmi dobre, že títo ľudia úlohu

neúspešného ctiteľa dievčaťa či slobodnej ženy môžu pokladať za

smiešnu; ale že úloha muža, ktorý dotiera na vydatú ženu a ktorý by dal

hoci svoj život za to, aby ju zviedol na cudzoložstvo, táto úloha že má v

sebe čosi krásne, veľkolepé a nikdy nemôže byť smiešna, a preto s

hrdým a veselým úsmevom, čo mu pohrával pod fúzmi, odložil

ďalekohľad a pozrel na sesternicu.

– A prečo ste neprišli na obed? – zahľadela sa naňho s potešením.

17Aby sme si rozumeli… (franc.)

121

– To vám musím porozprávať. Mal som robotu, a viete akú? Stavím

sa s vami sto ku jednej, nie, tisíc ku jednej… neuhádnete. Zmieroval

som manžela s človekom, čo poškvrnil česť jeho manželky. Naozaj!

– No a podarilo sa?

– Skoro.

– To mi musíte porozprávať, – Betsy vstala. – Príďte cez budúcu

prestávku.

– To nemôžem; idem do Francúzskeho divadla.

– Po Nielsonovej? – zdesila sa Betsy, ktorá by pri najlepšej vôli

nerozoznala Nielsonovú od hocktorej zboristky.

– Čo sa dá robiť? Mám tam schôdzku, stále vo veci tých

zmierovačiek.

– Blahoslavení zmieritelia, lebo oni budú spasení, – zadeklamovala

Betsy, hmlisto si spomínajúc, že čosi také už počula. – No tak si ešte

sadnite a von s tým, ako to bolo?

A opäť si sadla.

5

– Je to trošku háklivá historka, ale taká milá, že neodolám a

porozprávam vám ju, – začal Vronskij, ako na ňu pozeral rozosmiatymi

očami. – Mená neprezradím.

– A ja ich budem hádať, tým zaujímavejšie.

– Tak teda počúvajte: idú dvaja veselí mládenci…

– Prirodzene, dôstojníci z vášho pluku!

– Nevravím, že dôstojníci, jednoducho dvaja mládenci po

raňajkách…

– Pretlmočte: po poháriku.

– Možno. Idú na obed ku kamarátovi v ohromne povznesenej

nálade. A čo nevidia, na drožke ich predbieha chutné žieňa, obzerá sa a

vari im so smiechom aj kýva. Pochopiteľne, idú za ňou. Cválajú o dušu.

Na ich údiv krásavica zastavuje pred vchodom práve toho domu, kam

idú aj oni. Krásavica vybehne hore na poschodie. Mihnú sa červené

ústočká spod krátkeho závoja a nádherné nôžky.

– Rozprávate s toľkým citom, akoby ste, namojpravdu, boli jedným

z nich.

– A čo ste mi len pred chvíľou vraveli? Tak teda, naši mládenci

prídu ku kamarátovi, ktorý dáva obed na rozlúčku. A tu hádam naozaj

prebrali, ako sa pri rozlúčkových obedoch stáva. A cez obed sa

122

vypytujú, kto býva na poschodí. Nikto nevie, iba sluha domáceho pána

na otázku, či hore nebývajú mamzelky, odpovie, že tých je v dome

plno. Po obede sa mládenci poberú do pracovne domáceho pána a

napíšu neznámej list. Vášnivý list, hotové vyznanie lásky, a hneď ho aj

osobne nesú nahor, aby vysvetlili, čo v liste nie je dosť zrozumiteľné.

– Prečo mi rozprávate také nehanebnosti? Hm?

– Zazvonia. Otvorí im slúžka, mládenci jej odovzdajú list s

ubezpečením, že od lásky vypustia dušu hneď tu na prahu. Slúžka je v

pomykove a začne s nimi vyjednávať. Nato sa zjaví pán s

bokombradami v tvare klobások, červený ako rak, a vyhlási, že tam

okrem manželky nikto nebýva, a oboch vyhodí.

– Odkiaľ viete, že má bokombrady v tvare klobások, ako ste sa

vyjadrili?

– Veď počúvajte. Dnes som ich zmieroval.

– A ako sa to skončilo?

– To je práve najzaujímavejšie. Ukázalo sa, že ide o šťastný

manželský pár – titulárneho radcu a pani titulárnu radcovú. Titulárny

radca podáva na súd žalobu a ja robím zmierovača, a ešte akého!

Ubezpečujem vás, že Talleyrand by sa mi nevyrovnal!

– A v čom je háčik?

– Len pekne počúvajte… Ospravedlnili sme sa, ako sa patrí: „Sme z

toho zúfalí a prosíme vás, aby ste nám to nešťastné nedorozumenie

prepáčili.“ Titulárny radca s klobáskami je už skoro na mäkko, ale tiež

túži vyliať si srdce, no len čo si ho začne vylievať, rozohní sa a chrlí

grobianstva a ja som opäť nútený použiť diplomaciu. „Uznávam, že

konali mrzko, ale prosím vás, uvedomte si, že sú to ešte mladí ľudia, že

ide o nedorozumenie, a navyše – práve predtým sa potúžili. Chápete.

Nesmierne to ľutujú a prosia vás, aby ste im odpustili!“ Titulárny radca

sa zase obmäkčí: „Súhlasím s vami, gróf, a rád im odpustím, ale musíte

pochopiť, že moja žena, moja bezúhonná žena bola vystavená

prenasledovaniu, hrubostiam a bezočivostiam akýchsi holobriadkov,

vši…“ A viete si predstaviť, ten holobriadok je tam, a ja ich mám

udobrovať. Zase použijem diplomaciu, a keď už je dielo skoro

dokonané, môj titulárny radca sa zase dostáva do varu, tvár mu zalieva

krv, bokombrady sa mu dvíhajú a ja sa zase rozplývam v

diplomatických finesách.

– Och, toto vám musím porozprávať! – obrátila sa Betsy so

smiechom k dáme, ktorá práva vošla do lóže. – Ale ma rozosmial.

123

– No, bonne chance18, – doložila, podala Vronskému voľný prst,

ktorým nedržala vejár, a pohybom pliec si upravila vytiahnutý živôtik,

aby bola náležite obnažená, keď vyjde dopredu k rampe, do svetla

plynových lámp a pred oči celého sveta.

Vronskij sa odviezol do Francúzskeho divadla, kde sa mal naozaj

stretnúť s veliteľom pluku, čo si nedal ujsť ani jedno predstavenie vo

Francúzskom divadle, aby sa s ním pozhováral o zmierovacom poslaní,

ktorým sa zapodieval a bavil už tretí deň.

Do veci bol zapletený Petrickij, ktorého mal tak rád, a ešte istý

výborný chlapík a skvelý kamarát, čo nedávno prišiel do ich pluku,

mladý knieža Kedrov. No predovšetkým tu išlo o záujmy pluku.

Obaja boli vo Vronského eskadróne. Úradník, titulárny radca

Venden, prišiel za veliteľom pluku so žalobou na dôstojníkov, ktorí

urazili manželku. Jeho mladá žena, ako rozprával Venden – bol ženatý

pol roka – bola v kostole s mamičkou, zrazu pocítila nevoľnosť,

vyvolanú jej požehnaným stavom, nevydržala už dlhšie stáť a šla prvou

rýchlodrožkou, čo sa jej naskytla, domov. Tu za ňou vyrazili dvaja

dôstojníci, žena sa zľakla, bolo jej ešte horšie, a vybehla hore schodmi

do bytu. Sám Venden, čo sa bol práve vrátil domov z úradu, počul

zvoniť a nejaké hlasy, vyšiel von, uvidel opitých dôstojníkov s listom a

vyhodil ich. Žiada, aby boli prísne potrestaní.

– Nie, uznajte, – povedal veliteľ pluku Vronskému, ktorého si

pozval, – s tým Petrickým je to čoraz horšie. Týždeň neprejde bez

škandálu. Ten úradník to veru tak nenechá, poženie to vyššie.

Vronskij videl, že celá vec je neprístojná, aj to, že tu súboj

neprichádza do úvahy, ale musí sa podniknúť všetko, aby sa titulárny

radca obmäkčil a aby sa vec zatušovala. Veliteľ pluku si pozval

Vronského hlavne preto, že ho poznal ako človeka ušľachtilého a

múdreho, no predovšetkým ako človeka, ktorému česť pluku leží na

srdci. Vec prerokovali a rozhodli, že najúčinnejšie bude, ak sa Petrickij,

Kedrov aj s Vronským pôjdu titulárnemu radcovi osobne ospravedlniť.

Obaja, veliteľ pluku i Vronskij, vedeli, že meno Vronského a krídelné

pobočníctvo zohrajú pri obmäkčovaní titulárneho radcu podstatnú

úlohu. A naozaj, tieto dva prostriedky do istej miery zaúčinkovali; no

konečný výsledok bol aj naďalej pochybný, ako povedal sám Vronskij.

Keď prišiel Vronskij do Francúzskeho divadla, odobral sa s

veliteľom pluku do foyeru a povedal mu, ako pochodil, či vlastne

nepochodil. Keď si veliteľ všetko premyslel, rozhodol sa, že z veci

18veľa šťastia (franc.)

124

nebude vyvodzovať dôsledky, a potom sa už len pre vlastné potešenie

začal Vronského vypytovať na podrobnosti onoho stretnutia a vždy

nanovo prepukol v smiech, keď Vronskij rozprával, ako sa

uchlácholený titulný radca, pripomenúc si všetky podrobnosti, vždy

nanovo rozohnil a ako Vronskij, manévrujúc s posledným slovíčkom

zmieru, cúval a pchal pred seba Petrického.

– Nepríjemné, ale do popuku. Nuž ale môže mať Kedrov s tým

pánom súboj? Vravíte, že sa strašne čertil? – spytoval sa vždy znova so

smiechom. – A ako sa vám dnes páči Clairová? Jedinečná! – povedal o

novej francúzskej herečke. – Človek sa môže dívať a dívať a zakaždým

je iná. To vedia len Francúzi.

6

Kňažná Betsy nevyčkala koniec posledného dejstva a odišla z

divadla. Ledva stihla zájsť do obliekame, posypať si dlhú bledú tvár

púdrom, trocha ho oprášiť, upraviť si účes a rozkázať, aby čaj podávali

vo veľkom salóne, a už sa pred jej velikánskym domom na Veľkej

Morskej schádzali koče. Hostia vystupovali k širokému vchodu a

vypasený vrátnik, ktorý vždy predobedom čítaval – aby sa pred

chodcami ukázal – noviny, nehlučne otváral obrovské sklené dvere a

vpúšťal hostí.

Skoro v tej istej chvíli vošla pani domu s osvieženým účesom a

osvieženou tvárou jednými dverami a hostia zas druhými do veľkého

salónu s tmavými stenami, huňatými kobercami a jasne osvieteným

stolom, čo sa blyšťal v svetle sviec belosťou obrusa, striebrom

samovaru a krehkým porcelánom čajového servisu.

Pani domu si sadla k samovaru a stiahla si rukavice. Spoločnosť za

pomoci nenápadných lokajov premiestila stoličky a usadila sa,

rozdelená na dve skupiny – pri samovare s paňou domu a na opačnom

konci salónu pri krásnej vyslancovej žene v čiernom zamate a s

čiernym výrazným obočím. Rozhovor v oboch krúžkoch viazol, ako,

ostatne, v prvých minútach vždy, prerušovaný vítačkami, pozdravmi,

podávaním čaju, akoby sa nemal na čom pristaviť.

– Ako herečka je pozoruhodná; vidieť, že študovala Kaulbacha, –

vravel diplomat v krúžku vyslancovej ženy, – všimli ste si, ako

spadla…

– Ach, prosím vás, prestaňme hovoriť o Nielsonovej! Nič nové sa už

o nej nedá povedať, – zvolala tučná, rumenná plavovlasá dáma bez

125

obočia a bez príčesku, v starých hodvábnych šatách. Bola to kňažná

Miagká, preslávená svojou prostotou, drsnými spôsobmi a prezývaná

enfant terrible.19 Kňažná Miagká sedela uprostred medzi oboma

krúžkami, počúvala a zapájala sa do rozhovoru raz tu, raz tam. – Dnes

mi už traja ľudia povedali tú istú vetu o Kaulbachovi, akoby sa boli

dohovorili. A veru neviem, čo sa im na tej vete tak zapáčilo.

Táto poznámka pretrhla niť rozhovoru, bolo treba vymyslieť novú

tému.

– Porozprávajte nám niečo vtipné, no nie zlomyseľné, – obrátila sa

vyslancova

manželka,

inak

veľká

umelkyňa

elegantného

konverzačného štýlu, zvaného po anglicky smalltalk, na diplomata,

ktorý tiež nevedel, čím začať.

– Údajne je to veľmi ťažké, vraj len zlomyseľnosti bývajú vtipné, –

začal s úsmevom. – Ale pokúsim sa. Dajte mi látku na rozhovor.

Všetko závisí od látky. Ak je daná, vyšíva sa na nej už ľahko. Neraz si

myslievam, je slávni rečníci minulého storočia by dnes ďaleko nezašli

so svojimi múdrosťami. Všetko múdre sa už prejedlo…

– To nie je nič nové, – so smiechom ho prerušila vyslancova

manželka.

Rozhovor sa začal sľubne rozvíjať, no práve preto, že bol prisľubný,

zase uviazol. Bolo sa treba utiecť k spoľahlivému, nikdy

nezlyhávajúcemu prostriedku – k ohováraniu.

– Nezdá sa vám, že Tuškevič má niečo z Ľudovíta XV.? – ukázal

očami na pekného svetlovlasého mladíka, ktorý stál pri stole.

– O, áno! Má rovnaký štýl ako salón, preto sem tak často chodieva.

Táto téma sa udržala, lebo sa v narážkach hovorilo práve o tom, o čom

sa v tomto salóne nepatrilo hovoriť, totiž o Tuškevičovom vzťahu k

panej domu.

Pri samovare panej domu rozhovor tiež začas kolísal medzi tromi

povinnými témami: najnovšou spoločenskou udalosťou, divadlom a

osočovaním blížneho, a tiež sa napokon ustálil, keď dospel k poslednej

téme, na ohováraní.

– A to ste počuli, že aj Maľtiščevová, nie dcéra, ale matka si dáva šiť

šaty diable rose20?

– To nie je možné! No nie, to je rozkošné!

– Čudujem sa, že s jej rozumom – nie je predsa hlúpa – nevidí, aká

je smiešna.

19nezbednica (franc.)

20krikľavo ružové (franc.)

126

Každý priložil polienko k odsúdeniu a zosmiešneniu nešťastnej

Maľtiščevovej a rozhovor veselo zapraskotal, ako rozhárajúca sa vatra.

Muž kňažnej Betsy, bruškatý dobráčisko, vášnivý zberateľ rytín,

zistiac, že žena má hostí, zastavil sa pred odchodom do klubu v salóne.

Nehlučne sa priblížil po mäkkom koberci ku kňažnej Miagkej.

– Ako sa vám páčila Nielsonová? – spýtal sa.

– Och, či sa to smie takto zakrádať? Ale ste ma naľakali, –

odpovedala. – A nehovorte, prosím vás, so mnou o opere, vôbec sa do

hudby nerozumiete. Radšej sa znížim ja k vám a budem sa s vami

zhovárať o vašich majolikách a rytinách. Tak aký poklad ste to kúpili

nedávno na starinárskom trhu?

– Môžem vám ukázať. Ale vy sa do toho nerozumiete.

– Len ukážte. Podučila som sa u tých, akože sa volajú… ten

bankár… majú krásne rytiny. Ukazovali nám ich.

– Čo to počúvam, boli ste u Schützburgovcov – ozvala sa pani domu

od samovaru.

– Veru boli, ma chère. Pozvali nás s mužom na obed a vraj len

omáčka stála tisíc rubľov, – hlasno vravela kňažná Miagká, lebo

vycítila, že ju všetci počúvajú, – a tá omáčka bola vyslovene hnusná,

čosi také zelené. Musela som ich tiež pozvať, no ja som spravila

omáčku za osemdesiatpäť kopejok a všetci boli uveličení. Nemôžem si

dovoliť tisícrubľové omáčky.

– Jedinečná žena! – poznamenala pani domu.

– Obdivuhodná! – pritakal ktosi z hostí.

Efekt vyvolaný rečami kňažnej Miagkej bol vždy rovnaký a

tajomstvo tohto efektu spočívalo v tom, že aj keď nebolo vždy celkom

vhodné, čo povedala, ako napríklad teraz, vždy to malo hlavu a pätu. V

spoločnosti, kde sa pohybovala, pôsobili jej reči ako duchaplné žarty.

Kňažná Miagká nechápala, prečo tak pôsobia, ale vedela, že je to tak, a

využívala to.

Keďže všetci počúvali kňažnú Miagkú, rozhovor pri vyslancovej

žene uviazol; pani domu chcela stmeliť spoločnosť v celok, a preto

oslovila vyslancovu ženu:

– Naozaj nebudete čaj? Mohli by ste prejsť k nám.

– Nie, nám je tu veľmi dobre, – s úsmevom odpovedala vyslancova

žena a pokračovala v prerušenom rozhovore.

Téma bola veľmi lákavá. Ohovárali Kareninovcov, jeho i ju.

– Anna sa po tej moskovskej ceste nápadne zmenila. Má v sebe čosi

zvláštne, – vravela jej priateľka.

127

– Zmena spočíva predovšetkým v tom, že si priniesla so sebou tieň

Alexeja Vronského, – prehodila vyslancova žena.

– No a? Aj Grimm má jednu rozprávku o mužovi, čo stratil tieň. Mal

to byť trest za čosi. Nikdy som nechápal, ako to môže byť trest. No

žene musí byť bez tieňa trápne.

– Hej, ale ženy s tieňom obyčajne zle skončia, – poznamenala

Annina priateľka.

– Bodaj vám jazyk zdrevenel, – ozvala sa nečakane kňažná Miagká,

keď to počula. – Anna je skvelá žena. Jej muža nemám rada, ale ju

veľmi.

– Prečo nemáte rada jej muža? Je to predsa vynikajúci človek, –

zapojila sa do rozhovoru vyslancova žena. – Môj muž vraví, že takých

štátnikov je v Európe málo.

– Môj muž vravel to isté, ale ja neverím, – pokračovala kňažná

Miagká. – Keby naši muži netárali, videli by sme holú pravdu – Alexej

Alexandrovič je podľa mňa jednoducho hlupák. Vravím to len

pošepky… No, ako je hneď vo veci jasno, nie? Predtým, keď ma nútili

pokladať ho za múdreho, nedalo mi to pokoja, až som si povedala, že

hlúpa musím byť ja, ak nebadám jeho múdrosť; no len čo som

povedala: je hlúpy, hoci len pošepky – všetko je celkom jasné, nemám

pravdu?

– Dnes ste ale zlomyseľná!

– Ani trošku. Nemám inú možnosť. Jeden z nás dvoch je hlupák. No

a ako viete, o sebe človek také nikdy nepovie.

– Každému jeho majetok je malý, ale rozum svoj si každý chváli, –

vsunul diplomat francúzsky verš.

– To je ono, – zvrtla sa k nemu kňažná Miagká. – No ide o to, že

vám Annu napospas nevydám. Je to milá, chutná žena. Čo si už má

počať, keď sú do nej všetci zaľúbení a vláčia sa za ňou ako tiene?

– Veď ju ani nechcem odsudzovať, – ospravedlňovala sa Annina

priateľka.

– Ak sa za nami tiene nevláčia, to ešte neznamená, že máme právo

odsudzovať.

A keď takto kňažná Miagká patričným spôsobom Anninu priateľku

zdrvila, vstala a spolu s vyslancovou ženou sa pripojila k stolu, kde sa

debatovalo o pruskom kráľovi.

– Koho ste to tam ohovárali? – spýtala sa Betsy.

– Kareninovcov.

Kňažná

podala

charakteristiku

Alexeja

Alexandroviča, – odpovedala vyslancova žena a s úsmevom si sadla k

stolu.

128

– Škoda, že sme to nepočuli, – povedala pani domu a pozrela na

dvere. – Á, konečne ste tu! – obrátila sa s úsmevom na vchádzajúceho

Vronského.

Vronskij sa nielenže so všetkými prítomnými poznal, ale

dennodenne ich všetkých stretal, a preto vošiel pokojne, akoby sa

vracal do izby k ľuďom, odkiaľ len pred chvíľou odišiel.

– Odkiaľ idem? – odpovedal na otázku vyslancovej ženy. – Čo sa dá

robiť, musím sa priznať. Bol som na buffe. Vari už stý raz, a vždy je to

pre mňa zážitok. Nádhera! Viem, že sa nemám čím chváliť, ale na

opere spím, a na buffe vydržím sedieť až do poslednej minúty a bavím

sa. Dnes…

Menoval francúzsku herečku a chcel niečo o nej povedať; no

vyslancova žena mu skočila do reči so žartovným zdesením:

– Prosím, nehovorte o tých hrôzach.

– No dobre, nebudem, aj tak tie hrôzy všetci poznáte.

– A všetci by sa ta hrnuli, keby to bolo v móde ako opera, –

vyhlásila kňažná Miagká.

7

Pri dverách sa ozvali kroky a kňažná Betsy, ktorá vedela, že je to

Anna Kareninová, pozrela na Vronského. Pozeral na dvere a na tvári sa

mu rozhostil nový zvláštny výraz. Radostne, uprene a súčasne bázlivo

hľadel na vchodiacu a pomaly sa dvíhal zo stoličky. Do salónu

vchádzala Anna. Ako vždy nápadne vzpriamená, s pohľadom upreným

pred seba, prešla rýchlou, pevnou a ľahkou chôdzou, čo sa tak líšila od

chôdze iných veľkosvetských dám, tých niekoľko krokov, čo ju

oddeľovali od panej domu, stisla jej ruku, usmiala sa a s tým úsmevom

sa obzrela i na Vronského. Vronskij sa hlboko poklonil a podal jej

stoličku.

Odpovedala len úklonom hlavy, začervenala sa a zachmúrila. No

vzápätí kývla známym, stisla podávané ruky a oslovila paniu domu:

– Bola som u grófky Lýdie a chcela som už prv prísť, ale zdržala

som sa. Bol u nej sir John. Veľmi zaujímavý človek.

– Ach, ten misionár?

– Áno, rozprával veľmi pútavo o živote v Indii.

Rozhovor, prerušený príchodom Anny, sa opäť zachvel ako svetlo

zhasínajúcej lampy.

129

– Sir John! Áno, sir John. Videla som ho. Je to rodený rozprávač.

Vlasievovú očaril.

– Ozaj, je to pravda, že sa mladšia Vlasievová vydáva za Topova?

– Áno, vraj je to už hotová vec.

– Čudujem sa rodičom. Vyzerá to na manželstvo z lásky.

– Z lásky? Aké predpotopné názory! Kto ešte dnes hovorí o láske? –

zvolala vyslancova manželka.

– Čo sa dá robiť? Ten hlúpy starý zvyk ešte nevymrel, – odpovedal

jej Vronskij.

– Tým horšie pre tých, čo sa ho držia. Poznám šťastné manželstvá

len z rozumu.

– No hej, ale ako často sa také manželstvá rozpadnú, keď príde oná

zaznávaná láska, – poznamenal Vronskij.

– Lenže manželstvami z rozumu nazývame tie, kde sa už obaja

vybúrili. Je to ako šarlach, treba to prekonať.

– V tom prípade by sme sa mali naučiť lásku umelo naočkovávať

ako kiahne.

– Za mladi som bola zaľúbená do diačka, – ozvala sa kňažná

Miagká. – Neviem, či mi to pomohlo.

– A teraz vážne, podľa mňa na to, aby človek poznal lásku, musí sa

najprv pomýliť a potom svoj omyl napraviť, – ujala sa slova kňažná

Betsy.

– Hoci aj po sobáši? – spýtala sa vyslancova žena žartom.

– Na pokánie nikdy nie je neskoro, – prispel diplomat anglickým

príslovím.

– Veru áno, – vpadla mu do reči Betsy, – treba sa pomýliť a omyl

napraviť. Čo si o tom myslíte vy? – oslovila Annu, ktorá mlčky

počúvala s náznakom tvrdého úsmevu na perách.

– Ja si myslím, – začala Anna, pohrávajúc sa s rukavičkou, – ja si

myslím… že ak platí – koľko hláv, toľko rozumov, tak platí aj – koľko

sŕdc, toľko druhov lásky.

Vronskij pozeral na Annu a so stŕpnutým srdcom čakal, čo povie.

Keď

skončila,

zhlboka

si

vydýchol

ako

po

prekonanom

nebezpečenstve.

Anna ho nečakane oslovila:

– Písali mi z Moskvy. Kitty Ščerbacká je ťažko chorá.

– Naozaj? – zachmúril sa Vronskij.

Anna pozrela prísne na neho.

– Vás to nezaujíma?

130

– Naopak, veľmi. A čo vám vlastne píšu, ak smiem vedieť? – spýtal

sa. Anna vstala a šla za Betsy.

– Šálku čaju, prosím, – požiadala a zastala za jej stoličkou. Kým jej

kňažná Betsy nalievala čaj, Vronskij pristúpil k Anne.

– Čo vám píšu? – zopakoval.

– Často si myslievam, že muži nevedia, čo je bezcharakterné, hoci

stále o tom hovoria, – vravela Anna, akoby nepočula otázku. – Už

dávno vám to chcem povedať, – dodala, prešla niekoľko krokov a sadla

si do kúta k stolu s albumami.

– Nie je mi celkom jasné, čo tým mienite, – povedal a podal jej

šálku. Pozrela na diván vedľa seba a on si hneď sadol.

– Áno, chcela som vám to povedať, – pokračovala, nepozerajúc

naňho. – Mrzko ste sa zachovali, veľmi mrzko.

– A vari neviem, že som sa mrzko zachoval? Ale kto je na príčine,

že som sa tak zachoval?

– Prečo mi to hovoríte? – spýtala sa, pozrúc prísne na neho.

– Vy viete prečo, – odpovedal smelo, radostne a pozrel jej uprene do

očí.

Nezmiatol sa on, ale ona.

– To len dokazuje, že nemáte srdce, – no jej pohľad vravel, že vie,

že srdce má, a preto sa ho aj bojí.

– To, o čom ste teraz vraveli, bol omyl, a nie láska.

– Nezabúdajte, že som vám zakázala vyslovovať to slovo, to mrzké

slovo, – striasla sa Anna; no okamžite si uvedomila, že už slovom

zakázala prejavila, že si nad ním osobuje isté práva a že ho tým vlastne

posmelila, aby o láske hovoril. – Už dávno som vám to chcela

povedať, – pokračovala, pričom mu pevne hľadela do očí a celá tvár jej

až horela pálčivou červeňou, – aj dnes som sem naschvál prišla, lebo

som vedela, že vás tu stretnem. Prišla som vám povedať, že sa to musí

skončiť. V živote som sa pred nikým nečervenala, no kvôli vám mám

pocit akejsi viny.

Díval sa na ňu ohromený duchovnou krásou, akú dosiaľ v jej tvári

nevidel.

– Čo chcete, aby som urobil? – spýtal sa vážne.

– Chcem, aby ste šli do Moskvy a poprosili Kitty o odpustenie.

– To nechcete naozaj.

Videl, že nevraví to, čo by chcela, ale to, do čoho sa núti.

– Ak ma milujete, ako vravíte, – zašepkala, – konajte tak, aby som

mohla byť pokojná.

Tvár sa mu rozžiarila.

131

– Veď viete, ste môj život; ale pokoj nepoznám, a nemôžem ho dať.

Seba celého, lásku… to áno. Nemôžem myslieť na vás a na seba

oddelene. Vy a ja je pre mňa čosi nedeliteľné. A v budúcnosti nevidím

pokoja ani pre seba, ani pre vás. Pripúšťam zúfalstvo, nešťastie… alebo

šťastie, a aké šťastie…! Je hádam vylúčené? – dodal len perami; ale

ona to počula.

Všetku duševnú silu sústredila na to, aby povedala, čo by sa patrilo;

no namiesto toho neodtŕhala od neho pohľad plný lásky a nepovedala

nič.

„Tu je to!“ pomyslel si nadšene. „Keď som si už zúfal a zdalo sa mi,

že z toho nič nebude, je to tu! Miluje ma. Priznáva to.“

– Tak to spravte kvôli mne a nikdy mi už také veci nehovorte a

budeme dobrými priateľmi, – ozvala sa; ale jej pohľad hovoril niečo

celkom iné.

– Priateľmi nebudeme, to viete sama. A či budeme najnešťastnejší

alebo najšťastnejší z ľudí – je vo vašej moci.

Chcela niečo povedať, ale nedal jej možnosť:

– Veď prosím len o jedno, aby som smel dúfať, trpieť ako teraz; no

ak ani to nie je možné, rozkážte mi, aby som zmizol, a ja zmiznem.

Stratím sa vám z očí, ak vás moja prítomnosť ruší.

– Nemienim vás odháňať.

– Len nechcite nič meniť. Nechajte všetko tak, ako je, – dodal

trasúcim sa hlasom. – Ide váš muž.

A naozaj, v tej chvíli vchádzal Alexej Alexandrovič svojím

nenáhlivým, ťarbavým krokom do salónu.

Obzrel si ženu a Vronského, prikročil k panej domu, zasadol si k

čaju a rozhovoril sa pomaly a ako vždy hlasno, nasadiac zvyčajný

žartovný tón, akoby si z niekoho robil posmešky.

– Váš Rambouillet21 je kompletný, – poznamenal, obzerajúc si

spoločnosť, – grácie i múzy.

Lenže kňažná Betsy neznášala tento tón, sneering22, ako ho

nazývala, a ako múdra hostiteľka hneď ho navnadila na vážnu debatu o

všeobecnej vojenskej povinnosti. Alexej Alexandrovič sa okamžite dal

témou uniesť a už vážne začal obhajovať nový zákon pred kňažnou

Betsy, ktorá ho kritizovala.

Vronskij a Anna ďalej sedeli pri malom stole.

21slávny parížsky salón v prvej polovici 17. storočia (franc.)

22jedovatý (angl.)

132

– To už pomaly presahuje medze slušnosti, – zašepkala ktorási dáma

a ukázala očami na Annu Kareninovú, Vronského a jej muža.

– Nevravela som vám? – odpovedala Annina priateľka.

No nielen tieto dámy, skoro všetci v salóne, ba aj kňažná Miagká a

sama Betsy pozreli niekoľko ráz na tých dvoch, čo sa od spoločnosti

oddelili, akoby ich rušila. Len Alexej Alexandrovič ani raz nepozrel v

tú stranu a nedal sa vyrušiť zo zaujímavého rozhovoru.

Keď kňažná Betsy vybadala, ako nepríjemne to na všetkých pôsobí,

nastrčila namiesto seba k Alexejovi Alexandrovičovi iného poslucháča

a pristúpila k Anne.

– Váš manžel ma vždy nanovo prekvapí svojou schopnosťou

vyjadrovať sa jasne a presne, – povedala. – Keď on hovorí, aj tie

najtranscendentnejšie pojmy sú mi dostupné.

– O, to áno! – zvolala Anna rozžiarená úsmevom šťastia, a

nechápala ani slovo z toho, čo jej hovorila Betsy. Prešla k veľkému

stolu a zapojila sa do všeobecného rozhovoru.

Alexej Alexandrovič si posedel polhodinu, potom pristúpil k žene a

navrhol jej, aby šli spolu domov; no Anna mu s odvráteným pohľadom

oznámila, že ostane na večeru. Alexej Alexandrovič sa poklonil a

odišiel.

Kočiš Anny Kareninovej, starý tučný Tatár v lesklom koženom

kabáte, len s námahou udržiaval premrznutého sedlového sivka, čo sa

vzpínal pred vchodom. Lokaj stál pri otvorených dvierkach koča.

Vrátnik stál pri otvorených vonkajších dverách a pridržiaval ich. Anna

Arkadievna uvoľňovala malou obratnou rukou čipky rukáva, čo sa

zachytili o háčik na kožuchu, a so sklonenou hlavou nadšene počúvala

Vronského, ktorý ju odprevádzal.

– Neodpovedali ste mi; povedzme, že na ničom nenástojím, –

vravel – no vy viete, že priateľstvo nepotrebujem, pre mňa je možné

len jedno životné šťastie, a to je to slovo, ktoré vy nemáte tak rada…

áno, láska…

– Láska… – pomaly zopakovala preduchovneným hlasom a náhle,

práve vtedy, keď uvoľnila čipky, dodala: – Preto to slovo nemám rada,

že pre mňa priveľa znamená, oveľa viac, ako ste vy schopný

pochopiť, – a pozrela mu do tváre. – Do videnia!

Podala mu ruku, rýchlym, pružným krokom prešla okolo vrátnika a

zmizla v koči.

133

Jej pohľad, dotyk ruky ho priam popálil. Pobozkal si dlaň na mieste,

kde sa ho dotkla, a šiel domov v šťastnom vedomí, že dnes večer sa

priblížil k svojmu cieľu väčšmi ako za posledné dva mesiace.

8

Alexej Alexandrovič nevidel nič zvláštne ani neslušné na tom, že

jeho žena sedela s Vronským pri osobitnom stole a o čomsi sa veľmi

živo zhovárala; všimol si však, že ostatným v salóne sa to pre čosi

pozdalo nezvyčajné a neslušné, a preto sa to zdalo neslušné aj jemu.

Povedal si, že to musí žene povedať.

Alexej Alexandrovič sa vrátil domov, šiel do pracovne, ako mal vo

zvyku, sadol si do fotela, roztvoril knihu o papizme na mieste, kde mal

vložený nôž na rozrezávanie papiera, a čítal asi hodinu, ako mal vo

zvyku; len zavše si pošúchal vysoké čelo a potriasol hlavou, akoby čosi

od seba odháňal. V zvyčajnú hodinu vstal a urobil si toaletu na noc.

Anna Arkadievna nechodila. S knihou pod pazuchou sa pobral hore, no

dnes večer sa jeho myšlienky a úvahy nekrútili ako zvyčajne okolo

úradných vecí, ale okolo ženy a čohosi nepríjemného, čo sa s ňou stalo.

Proti svojmu zvyku si neľahol, ale založil si ruky za chrbát a začal

chodiť po izbách sem a ta.

Nemohol si ľahnúť, lebo mal pocit, že najprv musí novú situáciu

rozobrať.

Vtedy, keď si Alexej Alexandrovič povedal, že sa musí so ženou

pozhovárať, videlo sa mu to veľmi ľahké a jednoduché; ale teraz, keď

si začal tú novú situáciu rozoberať, zazdalo sa mu to veľmi zložité a

ťažké.

Alexej Alexandrovič nebol žiarlivý. Žiarlivosť podľa jeho názoru

uráža ženu, a žene treba dôverovať. Prečo treba dôverovať, teda mať

stopercentnú istotu, že ho mladá žena bude vždy milovať, na to sa seba

nespytoval; ale pocit nedôvery nemal, preto aj dôveroval a vravel si, že

tak je to správne. Teraz však, aj keď jeho názor, že žiarlivosť je pocit

nízky a žene treba dôverovať, nebol otrasený, cítil, že stojí zoči-voči

niečomu nelogickému a nezmyselnému, a nevedel, čo robiť. Alexej

Alexandrovič stál zoči-voči životu, zoči-voči možnosti, že jeho žena

môže milovať okrem neho aj niekoho iného, a to sa mu zdalo

nezmyselné a celkom nepochopiteľné, pretože to bol život sám. Celý

život sa Alexej Alexandrovič pohyboval a pracoval v sférach úradných,

ktoré mali do činenia len s odrazom života. A zakaždým, keď narazil na

134

ozajstný život, vyhol sa mu. Teraz naňho doľahol pocit, aký má človek,

čo pokojne prešiel mostom ponad priepasť a zrazu zistí, že most je

rozobraný a pod ním je priepasť. Tá priepasť – bol naozajstný život, ten

most – umelý život, ktorý Alexej Alexandrovič prežil. Po prvý raz sa

pred ním vynorila možnosť, že sa jeho žena zaľúbi do iného, a zdesil

sa.

Ešte vždy oblečený chodil svojím rovnomerným krokom hore-dolu

po vŕzgavých parketách jedálne, osvetlenej iba jedinou lampou, po

koberci v tmavom salóne, kde sa svetlo odrážalo len na jeho veľkom,

nedávno namaľovanom portréte nad divánom, po jej izbe, kde horeli

dve sviece, osvetľujúce portréty Anniných príbuzných a priateliek a

pekné, jemu dávno dôverne známe drobnôstky na Anninom písacom

stole. Cez jej izbu došiel až po dvere spálne a opäť sa vracal.

Na každom úseku svojej prechádzky, a najmä na parketách

osvetlenej jedálne, zastal a hovoril si: „Áno, treba to riešiť a zaraziť,

povedať svoj názor a rozhodnutie.“ A vracal sa späť. „Ale aký názor?

Aké rozhodnutie?“ vravel si v salóne a nenachádzal odpoveď.

„Napokon, čo sa vlastne stalo?“ položil si otázku, prv než zabočil do jej

izby. „Nič. Dlho sa s ním zhovárala. No a čo? S kým všetkým sa žena v

spoločnosti môže zhovárať! A potom, žiarliť znamená ponižovať seba

aj ju,“ vravel si, vchádzajúc do jej izby; no táto úvaha, čo dosiaľ uňho

vždy zavážila, teraz nič nezavážila, nič neznamenala. A pri spálňových

dverách sa zase zvrtol a šiel k sále; no len čo zase vchádzal do tmavého

salónu, akýsi hlas mu vravel, že nemá pravdu a že ak si to všimli

ostatní, čosi na tom bude. A v jedálni si zase vravel: „Áno, treba to

riešiť a zaraziť a povedať svoj názor…“ A zase v salóne, prv než

zabočil, položil si otázku: ako riešiť? A potom si kládol otázku, čo sa

stalo? A odpovedal: nič, a pripomínal si, že žiarlivosť je pocit, čo ženu

ponižuje, ale v salóne si už zase myslel, že sa niečo stalo. Jeho

myšlienky ako aj telo uzavreli kruh a neprišli na nič nové. Všimol si to,

pošúchal si čelo a sadol si v Anninej izbe.

A tuná, ako pozeral na jej stôl s malachitovou písacou mapou, čo

ležala navrchu, a rozpísaným lístkom, odrazu sa mu myšlienky zmenili.

Začal rozmýšľať o nej, o tom, čo si ona myslí a cíti. Po prvý raz si živo

predstavil jej osobný život, jej myšlienky, jej túžby, a myšlienka, že

môže, ba musí mať svoj vlastný život, sa mu pozdala taká strašná, že ju

rýchlo odohnal. To bola tá priepasť, do ktorej sa bál pozrieť. Vžívať sa

do myšlienok a pocitov inej bytosti, to bola duševná činnosť Alexejovi

Alexandrovičovi cudzia. Takúto duševnú činnosť pokladal za škodlivú,

za nebezpečné blúznenie.

135

„A najstrašnejšie na tom je,“ rozmýšľal, „že práve teraz, keď sa má

moja práca skončiť (mal na mysli návrh, ktorý presadzoval), keď

musím byť nanajvýš pokojný a musím napnúť všetky duševné sily,

práve teraz ma prepadnú takéto neslýchané starosti. Ale čo mám robiť?

Nepatrím k ľuďom, čo sa bez odporu poddávajú ťažkostiam a

starostiam a nemajú silu pozrieť im do tváre.“

– Musím si to premyslieť, rozriešiť to a zbaviť sa toho, – povedal

nahlas.

„Otázka jej citov, toho, čo sa dialo a môže diať v jej duši, netýka sa

mňa, skôr jej svedomia, a spadá do oblasti náboženstva,“ povedal si a

pocítil úľavu pri poznaní, že našiel oblasť zákona, kam vzniknutá

situácia patrí.

– A teda, – povedal si Alexej Alexandrovič, – otázka jej citov a tak

ďalej, týka sa jej svedomia, do ktorého ja nemám čo zasahovať. Moja

povinnosť je jasne vymedzená. Ako hlava rodiny som povinný ju viesť,

a preto som za ňu čiastočne zodpovedný; musím ju upozorniť na

nebezpečenstvo, ktoré vidím, vystríhať ju, ba použiť moc. Musím sa s

ňou pozhovárať.

A v hlave Alexeja Alexandroviča sa jasne sformovalo všetko, čo o

chvíľu žene povie. A ako tak uvažoval, čo povie, bolo mu ľúto, že len

tak nemilobohu mrhá časom a duševnými silami; no jednako sa mu v

hlave jasne a presne ako referát koncipoval spôsob a kostra reči, na

ktorú sa chystal. „Musím povedať a vyložiť toto: po prvé, objasním

význam verejnej mienky a slušnosti ako takej; po druhé, objasním

význam manželstva z hľadiska náboženského; po tretie, v prípade

potreby poukážem na nešťastie, ktoré môže postihnúť syna; po štvrté,

poukážem na nešťastie jej samej.“ A Alexej Alexandrovič obrátil ruky

dlaňami nadol, preplietal si prsty, potiahol, a prsty zapukali v hánkach.

Toto gesto, totiž zlozvyk skladať ruky a pukať prstami – ho vždy

upokojovalo a uvádzalo do stavu krajnej zásadovosti, ktorú teraz tak

potreboval. Bolo počuť, ako sa ku vchodu blíži koč. Alexej

Alexandrovič zastal uprostred sály.

Schodišťom sa rozľahlí ženské kroky. Alexej Alexandrovič,

pripravený spustiť svoju reč, stál, stískal skrížené prsty a čakal, či ešte

dakde nepuknú. Jedna hánka pukla.

Už podľa ľahkých krokov na schodišti pocítil, že sa približuje, a

hoci bol so svojou rečou spokojný, bál sa nastávajúcej výmeny

názorov…

136

9

Anna šla so sklonenou hlavou a pohrávala sa so strapcami na

kapucni. Jej tvár vyžarovala prenikavý jas; no nebol to jas radostný –

pripomínal hrozivý jas požiaru v temnej noci. Keď zazrela muža,

zodvihla hlavu a usmiala sa, akoby sa prebúdzala zo spánku.

– Ty ešte nespíš? To je zázrak! – zvolala, ako si zhadzovala kapucňu, a

šla ďalej do obliekame. – A už je čas, Alexej Alexandrovič, – ozvala sa

spoza dverí.

– Anna, musím sa s tebou pozhovárať.

– So mnou? – začudovala sa, vyšla von a pozrela na neho. – Čo sa

stalo? O čom sa chceš zhovárať? – spýtala sa a sadla si. – Tak sa teda

pozhovárajme, keď to musí byť. No lepšie by sme urobili, keby sme šli

spať.

Anna vravela, čo jej slina na jazyk priniesla, a ako sa tak počúvala,

sama sa čudovala svojej schopnosti luhať. Ako prosto, ako prirodzene

pôsobili jej slová a ako pravdivo vyznelo, že nechce nič iné, len spať!

Cítila sa byť odiata do nepreniknuteľného panciera lži. Cítila, že jej

nejaká neviditeľná sila pomáha a podporuje ju.

– Anna, musím ťa varovať.

– Varovať? – opýtala sa. – Pred čím?

Pozrela tak nevinne, tak veselo, že kto by ju nepoznal, ako ju poznal

muž, nevybadal by v tóne, ani v zmysle tých slov nič neprirodzené. Ale

pre neho, čo ju poznal, čo vedel, že jej neušlo, ak si šiel o päť minút

neskoršie ľahnúť, a hneď sa spytovala na príčinu, pre neho, čo vedel, že

sa mu so všetkými prijemnými zážitkami, radosťami a žiaľmi hneď

zdôverovala – pre neho, keď teraz videl, že si nechce všimnúť jeho

duševné rozpoloženie, že odmieta povedať o sebe čo len slovo, to

značilo veľa.

Videl, že sa hlbiny jej duše, jemu vždy prístupné, pred ním uzavreli.

A nielen to, z jej tónu usúdil, že ju to ani nemiatlo, ba akoby mu rovno

vravela: áno, som neprístupná, a tak to musí byť a aj bude. Teraz mal

pocit, ako človek, čo sa vráti domov a nájde svoj dom zamknutý. „No

možno sa kľúč ešte nájde,“ pomyslel si Alexej Alexandrovič.

– Chcem ťa varovať pred tým, – ozval sa potichu, – že ak budeš v

spoločnosti taká neobozretná a ľahkomyseľná, môžeš prísť do rečí.

Tvoj dnešný nápadne živý rozhovor s grófom Vronským (vyslovil to

meno tvrdo a zreteľne) vzbudil pozornosť.

137

Hovoril a pozeral na jej rozosmiate oči, teraz preňho vo svojej

nepreniknuteľnosti také strašné, a ako hovoril, uvedomoval si všetku

márnosť a planosť svojich slov.

– To si celý ty, – odpovedala, akoby ho vôbec nechápala, a zo

všetkého, čo povedal, sa úmyselne chytila len toho posledného. – Raz

sa ti nevidí, že som smutná, raz, že som veselá. Nenudila som sa. To ťa

mrzí? Alexej Alexandrovič sa striasol a zohol prsty, že nimi zapuká.

– Ach, prosím ťa, nepukaj tými prstami, tak ma to rozčuľuje.

– Anna, si to vôbec ty? – spýtal sa Alexej Alexandrovič ticho a

premohol sa: nechal ruky rukami.

– Ale čo sa vlastne stalo? – odpovedala s tým najúprimnejším

údivom. – Čo to máš stále so mnou?

Alexej Alexandrovič chvíľu nevravel nič a pošúchal si rukou čelo a

oči. Videl, že namiesto toho, aby spravil, čo chcel, to znamená, varoval

ženu pred chybou, ktorej sa môže v očiach spoločnosti dopustiť, trápi

ho nevdojak práve to, čo sa týka jej svedomia, a zápolí s akýmsi ním

vymysleným múrom.

– Ide o toto, – pokračoval chladne a pokojne, – prosím, vypočuj ma.

Žiarlivosť, ako vieš, pokladám za pocit urážlivý a ponižujúci a nikdy

nedopustím, aby som sa ním dal strhnúť; ale sú určité pravidlá

slušnosti, ktoré sa nesmú beztrestne porušovať. Dnes by som si nič

nebol všimol, ale z dojmu, akým to zapôsobilo na spoločnosť,

usudzujem, že si hostia všimli, že sa nesprávaš a nekonáš tak, ako sa

patrí.

– Vôbec nič nechápem, – Anna stisla plecami. „Jemu je všetko

jedno,“ pomyslela si, „ale spoločnosť si všimla, a to ho trápi.“ – Budeš

asi chorý, Alexej Alexandrovič, – dodala, vstala a chcela odísť; no

Alexej Alexandrovič sa tiež pohol, akoby ju chcel zadržať.

Tvár mal mrzkú a zachmúrenú, takto ho Anna ešte nevidela. Zastala,

pohodila hlavou dozadu, nabok a obratnou rukou si začala vyberať

vlásničky.

– Prosím teda, počúvam, čo ešte príde, – ozvala sa pokojne a

posmešne. – Ba počúvam so záujmom, pretože by som rada pochopila,

o čo ide.

Vravela a čudovala sa tomu prirodzene pokojnému, presvedčivému

tónu, akým hovorila, aj výberu slov, aké používala.

– Vnikať do všetkých odtienkov tvojich citov nemám právo a

vlastne pokladám to za čosi zbytočné, ba škodlivé, – začal Alexej

Alexandrovič. – Keď sa prehrabávame v duši, často nájdeme niečo, čo

by tam inak ležalo nepovšimnuté. Tvoje city – to je vec tvojho

138

svedomia, ale na tvoje povinnosti musím poukázať – tým som povinný

tebe, sebe i Bohu. Náš život je spojený, spojený nie ľuďmi, ale Bohom.

Tento zväzok môže roztrhnúť iba hriech a za takýto hriech sa ťažko

pyká.

– Nič nechápem. Ach, bože môj, a ako naschvál tak strašne sa mi

chce spať! – vzdychla si a rýchlo sa prehŕňala vo vlasoch, hľadajúc

ďalšie vlásničky.

– Anna, preboha, nehovor tak, – povedal krotko. – Možno sa mýlim,

ale uver, že to, čo tu vravím, vravím nielen v mojom, ale práve tak aj v

tvojom záujme. Som tvoj muž a milujem ťa.

Tvár jej na okamih ochabla a posmešná iskra v pohľade pohasla; ale

slovo „milujem“ ju zase popudilo. Pomyslela si: „Miluje? Môže vôbec

on milovať? Keby nevedel z počutia, že láska jestvuje, nikdy by to

slovo ani nepoužil. Poňatia nemá, čo je láska.“

– Alexej Alexandrovič, naozaj tomu nerozumiem, – povedala. –

Vysvetli bližšie, čo myslíš…

– Daj mi, prosím, dohovoriť. Milujem ťa. Nejde však o mňa; ide

predovšetkým o nášho syna a o teba. Je celkom možné, opakujem, že sa

ti moje slová budú zdať úplne zbytočné a nevhodné; možno len

vyplývajú z môjho omylu. V tom prípade ťa prosím o prepáčenie. No

ak sama cítiš, že majú čo len najmenšie opodstatnenie, prosím ťa,

porozmýšľaj, a ak ti srdce prikáže, zver sa mi…

Alexej Alexandrovič ani nezbadal, že hovorí niečo celkom iné, ako

zamýšľal.

– Nemám ti čo povedať. A… – dokončila zrazu rýchle, s ťažko

potláčaným úsmevom, – naozaj je načase ísť spať.

Alexej Alexandrovič si zhlboka vzdychol, no nepovedal už nič a

odišiel do spálne.

Keď prišla do spálne Anna, už ležal. Pery mal prísne stisnuté,

nedíval sa na ňu. Anna si ľahla na svoju posteľ a stále čakala, že sa s

ňou ešte bude zhovárať. Aj sa bála, že začne, aj si to želala. No Alexej

Alexandrovič mlčal. Čakala dlho, nehýbala sa, až na neho zabudla.

Myslela na toho druhého, videla ho a cítila, ako sa jej srdce napĺňa

vzrušením a hriešnou radosťou. Zrazu počula rovnomerné, pokojné

pohvizdovanie nosom. V prvej chvíli akoby sa bol Alexej Alexandrovič

pohvizdovania zľakol a stíchol; no po dvoch výdychoch sa

pohvizdovanie ozvalo nanovo, pokojne a rovnomerne. – Neskoro, už je

neskoro, – zašepkala s úsmevom. Dlho ležala bez pohnutia, s

otvorenými očami, a zdalo sa jej, že vidí, ako sa jej v tme lesknú.

139

10

Od toho večera začal pre Alexeja Alexandroviča a jeho ženu nový

život. Nič zvláštne sa nestalo. Anna chodila do spoločnosti ako

zvyčajne, najhorlivejšie navštevovala kňažnú Betsy a všade sa

stretávala s Vronským. Alexej Alexandrovič to videl, nič však nemohol

robiť. Všetkým jeho pokusom donútiť ju na otvorený rozhovor čelila

nepreniknuteľnou hradbou akéhosi veselého údivu. Navonok boli tí istí,

no ich vnútorné vzťahy sa od základu zmenili. Alexej Alexandrovič,

človek v štátnických veciach taký podkutý, cítil sa celkom bezmocný.

Ako býk sklonil pokorne hlavu a čakal na obuch, ktorý, ako cítil, sa

vznáša nad ním. Zakaždým, keď na to myslel, uvedomoval si, že sa ešte

nesmie vzdať, že dobrotou, nežnosťou, presviedčaním by ju ešte mohol

zachrániť, ju donútiť, aby sa spamätala, a denne sa chystal na rozhovor

s ňou. No vždy, keď o tom začal hovoriť, cítil, že duch zla a klamstva,

ktorý ovládol ju, postupne ovláda i jeho, že sa s ňou zhovára o celkom

iných veciach a vôbec nie takým tónom, akým chcel. Nevoľky sa s ňou

zhováral tónom posmechu voči tomu, kto by ho bral vážne. A týmto

tónom sa nedalo povedať to, čo by jej povedať mal.

11

To, čo bolo pre Vronského takmer rok jedinou jeho životnou túžbou

a čo nahradilo všetky jeho túžby doterajšie, to, čo bolo pre Annu

neuskutočniteľnou, desivou, a tým čarovnejšou vidinou šťastia – tá

túžba sa naplnila. Stál pred ňou bledý, s trasúcou sa spodnou čeľusťou

a úpenlivo ju prosil, aby sa upokojila, hoci sám nevedel, prečo a ako.

– Anna! Anna! – vravel chvejúcim sa hlasom. – Anna, preboha…!

Čím naliehavejšie však hovoril, tým nižšie skláňala svoju kedysi

hrdú, veselú, teraz zhanobenú hlavu, zosúvala sa, padala z pohovky,

kde sedela, na zem, k jeho nohám; bola by klesla na koberec, keby ju

nebol zachytil.

– Bože môj! Odpusť mi! – vzlykala, pritískajúc si k prsiam jeho

ruky.

Prichodila si taká hriešna a vinná, že jej neostávalo iné, len sa

ponižovať a prosiť o odpustenie; teraz už mala na svete iba jeho, k

nemu sa obracala s úpenlivou prosbou o odpustenie. Ako sa na neho

dívala, priam fyzicky cítila svoje poníženie a nič viac povedať

nemohla. A on cítil, čo musí cítiť vrah pri pohľade na telo, ktoré zbavil

140

života. To telo, ktoré zbavil života, bola ich láska, prvé obdobie ich

lásky. Do spomienok na to, čo sa vykúpilo strašnou cenou hanby, sa

priplietalo čosi hrozné, až odpudzujúce.

Hanba pred vlastnou duchovnou nahotou ju ničila a prenášala sa i

naňho. No aj keď vrah cítil všetku tú hrôzu nad telom obete, bolo treba

ešte telo rozrezať na kusy a ukryť ho, bolo treba využiť, čo vrah

vraždou získal.

A so zlobou, vari aj s vášňou vrhá sa vrah na telo, šklbe a kmáše ho,

reže; tak aj on pokrýval bozkami Anninu tvár a plecia. Držala mu ruku

a nehýbala sa. Áno, tie bozky sú tým, čo sa hanbou vykúpilo. Áno, a

táto jedna ruka, ktorá bude vždy mojou – je ruka môjho spolupáchateľa.

Zdvihla tú ruku a pobozkala ju. Kľakol si a chcel jej pozrieť do tváre;

ale ona si ju schovávala a nič nevravela. Napokon, akoby sa bola

prinútila, vstala a odtisla ho. Jej tvár bola ešte vždy krásna, ale tým

žalostnejšia.

– Všetkému je koniec, – zašepkala. – Nemám nič, len teba.

Nezabúdaj na to.

– Nemôžem zabudnúť na to, čo je mojím životom. Za chvíľku

takého šťastia…

– Akéže šťastie! – zvolala s odporom a hrôzou a tou hrôzou sa

nevoľky nakazil aj on. – Preboha, nepovedz už ani slovo, ani slovo

viac.

Rýchle vstala a odstúpila od neho.

– Ani slovo viac, – zopakovala a rozlúčila sa s ním s čudným

výrazom chladného zúfalstva. Cítila, že v tejto chvíli nie je schopná

vyjadriť slovami pocit hanby, radosti a hrôzy pred vstupom do nového

života, a nechcela o tom hovoriť, zbanalizovať tento pocit nepresnými

slovami. No ani neskôr, ani na druhý, ani na tretí deň nielenže nenašla

slová, ktorými by mohla vyjadriť všetku zložitosť týchto pocitov, ale

nenachádzala ani myšlienky, ktorými by si mohla sama ujasniť všetko,

čo sa v nej dialo.

Vravela si: „Nie, teraz na to nemôžem myslieť; neskôr, až budem

pokojnejšia.“ No ten pokoj na premýšľanie nedosiahla nikdy; vždy,

keď sa jej vynorila myšlienka na to, čo spravila, čo s ňou bude a čo

musí urobiť, zmocňovala sa jej hrôza a myšlienky odohnala.

„Neskôr, neskôr,“ vravela si, „keď sa upokojím.“

Zato v spánku, keď stratila nad myšlienkami vládu, videla svoje

položenie v celej jeho odpudzujúcej nahote. Istý sen sa jej vracal skoro

každú noc. Snívalo sa jej, že obaja boli súčasne jej mužmi, že ju obaja

zahŕňali prejavmi lásky. Alexej Alexandrovič plakal, bozkával jej ruky

141

a vravel: ako je len teraz dobre! Aj Alexej Vronskij bol tu, a aj on bol

jej mužom. A ona sa len čudovala, že sa jej to predtým zdalo nemožné,

vysvetľovala im so smiechom, že takto je to oveľa jednoduchšie, a

teraz sú obaja spokojní a šťastní. Ale tento sen ju dusil ako mora a

prebúdzala sa vydesená.

12

Ešte v prvých dňoch po návrate z Moskvy, keď sa Levin zakaždým

striasol a začervenal, len čo si spomenul na potupnú zamietavú

odpoveď, vravel si: „Takisto som sa červenal a striasal a pokladal

všetko za stratené, keď som dostal pätorku z fyziky a ostal som trčať v

druhom ročníku; aj vtedy som sa pokladal za odpísaného človeka, keď

som zbabral tú vec, ktorou ma poverila sestra. No a čo? – teraz po

rokoch si s údivom spomínam, ako ma to mohlo tak trápiť. Takisto

pominie aj táto bolesť. Po čase mi bude ľahostajná.“

No prešli tri mesiace a nebolo mu to ľahostajné, a tá spomienka ho

bolela rovnako ako v prvých dňoch. Nemohol sa upokojiť, pretože on,

čo tak dlho sníval o rodinnom živote, čo si prichodil naň taký zrelý,

nebol ešte stále ženatý, a bol od ženby ďalej ako inokedy. On i celé

jeho okolie bolestne pociťovali, že nie je dobré, keď je človek v jeho

rokoch sám. Pamätal sa, ako raz pred odchodom do Moskvy povedal

paholkovi Nikolajovi, naivnému sedliakovi, s ktorým si rád

pobesedoval: „Čo ty na to, Nikolaj, chcem sa ženiť!“ a ako Nikolaj

rýchlo, akoby šlo o vec celkom nepochybnú, odpovedal: „Už dávno je

načase, Konstantin Dmitrič.“ No ženba bola teraz od neho ďalej ako

kedykoľvek predtým. Miesto bolo obsadené, a keď si teraz na tom

mieste predstavil niektoré zo známych dievčat, cítil, že to neprichádza

do úvahy. A nielen to, pri spomienke na zamietavú odpoveď a na

úlohu, ktorú pri tom zohral, pociťoval trýznivú hanbu. Mohol si

navrávať, koľko chcel, že naozaj za nič nemôže, táto spomienka, ako aj

ďalšie zahanbujúce spomienky tohto druhu spôsobovali, že sa striasal a

červenal. Dopustil sa v minulosti, ako každý človek, aj mrzkých

skutkov, ktoré si uvedomoval a pre ktoré ho svedomie mohlo trápiť; ale

spomienka na ne ho vôbec tak netrápila ako tieto nezáväzné, no zato

zahanbujúce spomienky. Tieto rany sa nikdy nezacelili. A zarovno s

týmito spomienkami stála teraz zamietavá odpoveď a žalostná úloha,

ktorú musel zohrať pred všetkými v onen večer. Ale čas a práca konali

svoje. Zlé spomienky mu čoraz väčšmi zastierali neviditeľné, no

142

významné udalosti dedinského života. Každým týždňom spomínal na

Kitty zriedkavejšie. Netrpezlivo čakal správu, že sa už vydala, či

vydáva po tieto dni, a dúfal, že taká správa ho celkom vylieči, ako keď

človeku vytrhnú zub.

Medzičasom prišla jar, nádherná a bez klamlivosti, jedna z tých

zriedkavých jarí, akej sa vedno tešia rastliny, zvieratá aj ľudia. Tá

nádherná jar Levina ešte väčšmi povzbudila a utvrdila v jeho úmysle

zrieknuť sa všetkého, čo bolo, s tým, že si dôkladne a nezávisle zariadi

svoj osamelý život. Hoci mnohé z tých plánov, s akými sa vrátil na

dedinu, neuskutočnil, jednako to podstatné – mravnosť života – si

zachoval. Necítil hanbu, ktorá ho po páde zvyčajne trýznila, mohol

ľuďom smelo pozerať do očí. Ešte vo februári dostal od Márie

Nikolajevny list, kde mu písala, že so zdravím brata Nikolaja je to stále

horšie, no nechce sa dať liečiť; po tejto správe odcestoval Levin do

Moskvy k bratovi a podarilo sa mu ho prehovoriť, aby sa poradil s

lekárom a odcestoval do cudziny, do kúpeľov. Toto prehováranie sa

teda skončilo nad očakávanie dobre, aj peniaze mu na cestu požičal tak,

že ho nerozčúlil – v tom ohľade bol so sebou spokojný. Popri

gazdovstve, ktoré na jar vyžadovalo mimoriadnu pozornosť, popri

čítaní začal Levin tejto zimy písať o hospodárení; osnova úvahy

spočívala v tom, že charakter poľnohospodárskeho robotníka sa má

pokladať za takú absolútnu veličinu ako podnebie a pôda a že teda

všetky tézy hospodárskej vedy nemajú vychádzať len z veličín pôdy a

podnebia, ale z veličiny pôdy, podnebia a z určitého nemenného

charakteru robotníka. Čiže aj keď bol osamelý, či práve preto, že bol

osamelý, žil činorodo a len zriedkakedy sa v ňom ozvala nesplnená

túžba zveriť sa s myšlienkami, čo mu chodili po rozume, aj niekomu

inému ako Agafii Michajlovne, hoci aj s ňou neraz besedoval o fyzike,

teórii hospodárstva a hlavne o filozofii – filozofia bola koníčkom

Agafie Michajlovny.

Jar dala dlho na seba čakať. Posledné pôstne týždne bolo jasné

mrazivé počasie. Cez deň sa sneh na slnku topil, ale v noci bolo aj

sedem stupňov pod nulou; kôra na snehu bola toľká, že sa dalo na

vozoch prejsť všade. Veľká noc bola na snehu. Potom zrazu, na

Veľkonočný pondelok, zadul teplý vetrík, nakopili sa mračná a tri dni a

tri noci pršalo, bol to prudký a teplý dážď. Vo štvrtok vietor stíchol a

spustila sa hustá, sivá hmla, akoby nechcela vydať tajomstvo premien,

čo sa diali v prírode. V hmle sa rozliali vody, zaprašťali a pohli sa ľady,

rýchlejšie sa valili kalné, penisté prúdy a presne týždeň po Veľkej noci

podvečer sa hmla pretrhla, mračná sa rozptýlili do baránkov, vyjasnilo

143

sa a zavládla naozajstná jar. Ráno vyšlo ostré slnko a raz-dva zlizlo

tenký srieň na vodách, a všetok teplý vzduch sa až zachvel výparmi

vzkriesenej zeme. Zazelenala sa stará tráva, aj derúce sa ihličky mladej,

naliali sa puky kaliny, čiernych ríbezlí a lepkavej voňavej brezy a vo

vrbine obsypanej zlatými maňuškami už s bzukotom poletovali

vylákané včely. Zatrilkovali neviditeľné škovránky nad hebkými

oziminami a zľadovateným strniskom, zaškriekali cíbiky nad slatinami

a močariskami, zaplavenými neopadávajúcou hnedou vodou, a vysoko

na nebi preleteli s jarným gagotom žeriavy a divé husi. Na pastvinách

ručal pĺznuci dobytok, jahnence na krivých nohách poskakovali okolo

bľačiacich matiek, čo strácali vlnu, behali ľahkonohé deti po schnúcich

chodníčkoch so stopami bosých nôh, zarapotali pri rybníkoch veselé

hlasy ženičiek, čo bielili plátno, a zabuchotali po dvoroch sekery

sedliakov, ktorí si opravovali pluhy a brány. Naozajstná jar bola tu.

13

Levin si obul čižmy a po prvý raz si nevzal kožuch, ale súkenný

kabát, a vydal sa na obchôdzku po gazdovstve, prekračoval jarčeky, čo

sa oslepujúco blyšťali na slnku, a stúpal raz na ľadovú škrupinu, raz do

mazľavého blata.

Jar je obdobím plánov a dobrých zámerov. A keď Levin vyšiel na

dvor, tak ako ten strom na jar, čo ešte nevie, kam a ako sa rozrastú jeho

nové výhonky a konáre, zatiaľ ukryté v naliatych pukoch, sám si nebol

celkom istý, do čoho sa teraz vo svojom milovanom gazdovstve pustí,

ale cítil, že je nabitý tými najlepšími plánmi a zámermi. Prvá jeho cesta

viedla k dobytku. Kravy boli už v ohrade, ich nová, hladká srsť sa až

tak leskla, hriali sa na slnci, bučali a pýtali sa do poľa. Keď sa Levin

dosýta vynadíval na kravy, ktoré poznal do najmenších podrobností,

kázal ich vyhnať do poľa a vpustiť do ohrady teľce. Pastier veselo

odbehol, aby sa pripravil na cestu do poľa. Kraviarky si podkasali

sukne a čľapkajúc bosými bielymi, ešte neohorenými nohami po blate,

lietali s prútmi za teľcami, od radosti vari celkom pojašenými, a

vyháňali ich na dvor.

Levin sa pokochal pohľadom na tohoročný neobyčajne vydarený

prírastok – rané teľce boli toľké ako sedliacke kravy, Pávina

trojmesačná jalovička zas ako ročná – potom kázal pre ne vyniesť

válov a dať seno za jasle. No vysvitlo, že v ohrade, ktorá sa v zime

nepoužívala, sa jasle, spravené ešte v jeseni, polámali. Poslal po tesára,

144

ktorý sa už mal pustiť do mláťačky. No vysvitlo, že tesár opravuje

brány, ktoré mali byť hotové už na fašiangy. To Levina veľmi

nazlostilo. Zlostilo ho, že sa v gazdovstve opakovalo to večné

nedbajstvo, proti ktorému už roky bojoval všetkými silami. Ako zistil,

jasle, ktoré v zime nik nepotreboval, dali do maštale pre ťažné kone a

tam sa polámali, pretože boli slabé, robené pre teľce. Súčasne vyšlo

najavo aj to, že brány a všetko poľnohospodárske náradie, ktoré sa

malo prezrieť a opraviť ešte v zime a kvôli ktorému náročky najal troch

tesárov, opravené nebolo a brány sa predsa len opravovali vtedy, keď

sa už malo ísť brániť. Levin poslal po šafára, no vzápätí ho sám šiel

hľadať. Šafár, rozžiarený ako všetko v tento deň, v kožuchu

lemovanom jahňacou kožušinou, vychádzal práve zo stodoly a lámal v

rukách slamku.

– Prečo nie je tesár pri mláťačke?

– No veď som ešte včera chcel povedať, že brány treba opraviť.

Pomaly sa už bude orať.

– A v zime ste čo robili?

– A čo ráčite od tesára.

– Kde sú jasle z ohrady pre teľce?

– Kázal som ich odniesť na miesto. Čo s takým národom! – šafár

hodil rukou.

– Nie s takým národom, ale s takým šafárom! – vybuchol Levin. –

Raz neviem, načo vás tu mám! – skríkol. No uvedomil si, že si tým

nepomôže, nedopovedal, čo chcel, len vzdychol. – A čo, siať sa už

môže? – spýtal sa po chvíli.

– Za Turkinom sa zajtra alebo pozajtre bude dať.

– A ďatelina čo?

– Poslal som Vasilija s Miškom, už sejú. Len neviem, či prejdú cez

blato.

– Na koľkých desiatinách?

– Na šiestich.

– Prečo nie na všetkých? – skríkol Levin.

To, že ďatelinu siali len na šiestich desiatinách, a nie na dvadsiatich,

nazlostilo Levina ešte väčšmi. Z teórie i z vlastnej skúsenosti vedel, že

sejba ďateliny býva dobrá len vtedy, ak sa spraví čím prv, hneď ako

zíde sneh. A to Levin ešte nikdy nedosiahol.

– Ľudí nieto. S takým národom si človek neporadí! Traja neprišli. Aj

Semion…

– Mali ste niekoľkých vziať od slamy.

– Veď aj som.

145

– Kde sú teda ľudia?

– Piati robia kompót (to mal byť kompost). Štyria prehadzujú ovos;

len aby nepotuchol, Konstantin Dmitrič.

Levin veľmi dobre vedel, že „len aby nepotuchol“ znamenalo, že

anglický osivový ovos už zničili, zase sa nedržali jeho príkazov.

– A neupozorňoval som na to už cez pôst, mamľasi…! – vykríkol.

– Netrápte sa, všetko načas spravíme.

Levin nahnevane hodil rukou a šiel sa k sýpkam pozrieť na ovos,

potom sa vrátil k maštali. Ovos bol ešte v poriadku. No chlapci ho

prehadzovali lopatami, zatiaľ čo ho mohli rovno spustiť do dolnej

sýpky, rozkázal im to teda, zobral stade dvoch ľudí na sejbu ďateliny a

už sa na šafára nezlostil. Veď napokon deň bol taký pekný, že sa dlho

zlostiť ani nedalo.

– Ignat! – zavolal na kočiša, ktorý s vysúkanými rukávmi umýval pri

studni bričku. – Osedlaj mi koňa…

– Ktorého rozkážete?

– Hoci Kolpika.

– Áno, prosím.

Kým sedlali koňa, Levin si ešte raz zavolal šafára, čo sa vytrvalo

motal v jeho blízkosti, aby si ho udobril, a začal mu hovoriť o

nastávajúcich jarných prácach a o plánoch týkajúcich sa gazdovstva.

Hnoj treba povyvážať čím prv, aby bolo do prvej kosby všetko

hotové. A to pole, čo je tak od ruky, treba ustavične preorávať pluhmi,

aby sa úhor čo najlepšie pripravil. A sená sa nebudú robiť na polovicu,

ale najmú sa robotníci.

Šafár bol stelesnená pozornosť a všemožne sa usiloval, aby bol s

pánom zajedno; no aj tak mal v tvári výraz beznádeje a clivoty, ktorý

Levin tak dobre poznal a ktorý ho vždy rozčuľoval. Ten výraz vravel:

to všetko je veľmi pekné, ale bude, ako pánboh dá.

Nič nevedelo Levina tak roztrpčiť ako tento spôsob. Ale mali ho

vžitý všetci jeho doterajší šafári. Všetci mali ten istý postoj k jeho

plánom, a preto sa už teraz ani nezlostil, bol len roztrpčený a mal ešte

väčšiu chuť bojovať proti tejto až akejsi živelnej sile, ktorú ani inakšie

nevedel nazvať, len „ako pánboh dá“, a ktorá sa mu ustavične stavala

na odpor.

– Nuž ak stihneme, Konstantin Dmitrič, – poznamenal šafár.

– Prečo by ste nestihli?

– Nevyhnutne treba ešte najať zo pätnásť chlapov. A nechodia. Dnes

tu boli, chceli by po sedemdesiat rubľov na leto.

146

Levin nevravel už nič. Zase sa mu stavala na odpor oná sila. Vedel,

že sa môžu aj potrhať, no nezoženú viac ako štyridsať, tridsaťsedem či

tridsaťosem robotníkov za bežnú mzdu; štyridsiati sa dajú najať a

koniec. No aj tak nemohol nebojovať.

– Pošlite do Sur, do Čefirovky, možno by prišli. Treba hľadať.

– Poslať pošlem, – clivo súhlasil Vasilij Fiodorovič. – Ale aj kone

voľajako oslabli.

– Prikúpime. Ako keby som nevedel, – dodal so smiechom, – vy len

čo menej a čo horšie; ale toho roku už nebude podľa vás. Všetko

vezmem na seba.

– Veď už aj tak voľáko málo spávate. No nám je veselšie, keď sa

pán díva…

– Tak za Brezovou dolinou sejú ďatelinu? Pôjdem sa ta pozrieť, – s

tým Levin vysadol na drobného plavého Kolpika, ktorého priviedol

kočiš.

– Cez potok neprejdete, Konstantin Dmitrič, – zavolal za ním kočiš.

– Tak pôjdem cez les.

A Levin na dobrom, odpočinutom koníku, čo šiel bystrým krokom a

odfrkoval, poťahujúc uzdu nad kalužami, prešiel cez zablatený dvor a

cez bránu a zamieril do polí.

A ak bolo Levinovi v maštali a sýpkach veselo, vonku mu bolo ešte

veselšie. Ako šiel cez les – kde-tu ešte po mäkkom, zosúvajúcom sa

snehu s rozpitými stopami – rovnomerne kolísaný klusom dobrého

koníka, vsával do seba lahodnú sviežu vôňu snehu a vzduchu a tešil sa

z každého svojho stromu s oživujúcim machom na kmeni a s naliatymi

pukmi. Keď vyšiel z lesa, rozprestrel sa pred ním na ohromnom

priestranstve hladký zamatový koberec ozimín bez jedinej vymrznutej

či vymoknutej holiny, iba kde-tu v úžľabinách pofŕkaný zvyškami

topiaceho sa snehu. Levina nenahneval ani pohľad na sedliacku kobylu

a žriebä, čo šliapali jeho oziminy (kázal sedliakovi, ktorého stretol, aby

ich zahnal), ani posmešná a hlúpa odpoveď Ipata, ktorého sa pri

stretnutí spýtal: „Tak čo, Ipat, už skoro budeme siať?“ – „Najprv načim

poorať, Konstantin Dmitrič.“ Čím dlhšie šiel, tým veselšie mu bolo a v

hlave sa mu rojili plány, jeden lepší ako druhý; vysadí popri všetkých

poliach vrbinu od juhu na sever tak, aby sa pod ňou nedržal sneh;

rozdelí polia na šesť dielov hnojených a tri diely osiate krmovinami,

postaví maštale na odľahlom konci poľa a vyhĺbi rybník a kvôli hnoju

postaví prenosné košiare, v ktorých bude dobytok. A vtedy bude mať

tristo desiatin pšenice, sto desiatin zemiakov a sto päťdesiat ďateliny a

ani jednu desiatinu vyčerpanej pôdy.

147

Takto snívajúc, viedol obozretne koňa po medziach, aby nepošliapal

oziminy, až prišiel k chlapom, čo siali ďatelinu. Voz so semenom stál v

ozimine, nie na medzi, a pšenica bola rozrytá kolesami a zošliapaná

koňom. Obaja robotníci sedeli na medzi a podľa všetkého si bafkali zo

spoločnej fajky. Zem vo voze, s ktorou bolo semeno zmiešané, nebola

rozdrobená, ale bola zležaná či zamrznutá v celých hrudách. Keď tí

dvaja zočili pána, Vasilij sa pohol k vozu a Miška sa pribral siať. To

nebolo pekné, ale na robotníkov sa Levin hneval málokedy. Keď

Vasilij podišiel, Levin mu kázal odviesť koňa na medzu.

– To nič, milostivý pán, to zarastie, – ubezpečil ho Vasilij.

– Prosím ťa, nemudruj, – zahriakol ho Levin, – ale rob, ako ti

kážem.

– Áno, prosím, – odpovedal Vasilij a chytil koňa za hlavu. – To už je

semeno, Konstantin Dmitrič, – povedal zaliečavo, – prvá sorta. Len

chodiť je tu kríž! Po pude vláčime na kapci.

– A prečo nemáte zem preosiatu? – spýtal sa Levin.

– Veď ju mrvíme, – Vasilij nabral semeno a v dlaniach ho rozotrel.

Vasilij za to nemohol, že mu naložili nepreosiatu zem, no aj tak to bolo

na zlosť.

Levin už neraz s úspechom vyskúšal jemu známy prostriedok, ako

potlačiť zlosť a zmeniť všetko, čo sa mu zdá byť zlé, opäť na dobré; aj

teraz sa utiekol k tomuto prostriedku. Pozrel, ako kráča Miška, prevláča

ozrutné hrče blata, čo sa mu priliepali na nohy, zišiel z koňa, vzal od

Vasilija rozsievku a šiel siať.

– Kde si prestal?

Vasilij ukázal nohou na značku a Levin šiel, ako vedel, vysievať

zem so semenom. Šlo sa ťažko, ako po močarisku, a keď prešiel

brázdou, spotil sa, zastal a rozsievku vrátil.

– Nie že ma budete v lete, milostivý pán, hrešiť za tú brázdu, –

povedal mu Vasilij.

– Prečo by som aj! – veselo odpovedal Levin, lebo cítil, že

prostriedok už účinkuje.

– Však sa to v lete uvidí. Bude sa tá vynímať. Nože pozrite, kde som

sial lanskej jari. Ako podľa šnúry! Veď sa ja, Konstantin Dmitrič, ako

vlastnému otcovi usilujem. Rád statočne pracujem, aj iným tak kážem.

Ak sa pánovi dobre vodí, aj nám sa dobre vodí. Keď ta pozrieš, –

Vasilij ukázal na polia, – až ti duša plesá.

– Pekná je jar, Vasilij.

– Veru takú jar ani starí ľudia nepamätajú. Toť som bol doma, aj náš

starký tri osminy pšenice zasial. Vraví, že sa od raži nerozozná.

148

– Už dávno sejete pšenicu?

– Veď ste nás to predvlani naučili; dve merice ste mi darovali.

Štvrtinu sme predali a tri osminy sme zasiali.

_ No, len tie hrudky dobre roztieraj, – prikázal Levin, ako šiel ku

koňovi, – a dozeraj na Mišku. Keď ďatelina pekne vzíde, dám ti po

päťdesiat kopejok za desiatinu.

– Ponížene ďakujem. Už vari ani nemôžeme byť pri vás spokojnejší.

Levin vysadol na koňa a šiel na pole, kde bola lanská ďatelina, aj na to,

čo už bolo zorané pod jarnú pšenicu.

Ďatelina v strnisku šibala jedna radosť. Už ožila a ostro sa zelenala

medzi úlomkami stebiel lanskej pšenice. Kôň zapadol do blata div nie

po kolená a len mu tak čvŕkalo pod nohami, ako ich vytŕhal z

polorozmrznutej zeme. Po oráčine sa už vôbec nedalo prejsť, len tadiaľ

sa ešte dalo ísť, kde bol ľad, no v rozmrznutých brázdach sa kôň

zabáral po kolená. Oračka sa vydarila; o dva dni sa bude dať brániť a

siať. Všetko bolo nádherné, všetko bolo veselé. Nazad šiel Levin cez

potok, lebo dúfal, že voda opadla. A naozaj cezeň prešiel a vyplašil dve

kačice. „Už by mohli byť sluky,“ pomyslel si, keď práve v zákrute k

domu stretol hájnika, ktorý mu domnienku o slukách potvrdil.

Levin vyrazil klusom, aby sa stihol naobedovať a prichystať si na

večer pušku.

14

Ako sa blížil vo výbornej nálade k domu, zachytil smerom od

hlavného vchodu zvuk hrkálok.

„Áno, niekto ide zo stanice,“ pomyslel si, „práve prišiel moskovský

vlak… Kto to môže byť? Čo ak je to brat Nikolaj? Povedal predsa, že

možno pôjde do kúpeľov, možno ku mne.“ V prvej chvíli ho to

zamrzelo, aj sa obával, že Nikolajova prítomnosť rušivo zasiahne do

jeho jarnej, radostnej nálady. No vzápätí sa za tieto pocity zahanbil a v

duchu už akoby otváral svoju náruč a dojatý radosťou čakal brata, ba z

tej duše si teraz už želal, aby to bol on. Pobodol koňa, a keď prešiel

popri agáte, videl, ako sa zo stanice blíži drožkárska trojka, a pána v

kožuchu. Brat to nebol. „Ach, keby to bol nejaký príjemný hosť, s kým

by sa dalo pozhovárať,“ pomyslel si.

– Á! – vykríkol Levin natešene a zdvihol ruky. – To je už hosť! Ach,

ako sa ti len teším! – zakričal, keď spoznal Stepana Arkaďjiča. „Istotne

149

sa dozviem, či sa vydala, alebo kedy sa bude,“ pomyslel si. A v tento

nádherný jarný deň zistil, že ho spomienka na Kitty už vôbec nebolí.

– Nečakal si ma, čo? – zvolal Stepan Arkaďjič, ako vyliezal zo saní

s hrčkami blata medzi očami, na líci a obočí, ale priam žiariaci

veselosťou a zdravím. – Po prvé, prišiel som ťa navštíviť, – vravel, keď

Levina objímal a bozkával, – po druhé, zapoľovať si pri ťahu, a po

tretie, predať horu v Jergušove.

– Výborne! To je ale jar, čo? Ako sa ti išlo na saniach?

– Vozom by to bolo ešte horšie, Konstantin Dmitrič, – odpovedal

známy drožkár.

– No, som veľmi, veľmi rád, že si tu, – zopakoval Levin s

úprimným, detsky radostným úsmevom.

Levin zaviedol Stepana Arkaďjiča do hosťovskej, kam mu priniesli

aj veci: vak, pušku v puzdre, cigarník, a nechal ho, nech sa umyje a

preoblečie, a zatiaľ šiel do kancelárie povedať, čo treba, o orbe a

ďateline. Agafia Michajlovna, ktorej vždy veľmi ležala na srdci česť

domu, pristavila ho v predsieni a spýtala sa, ako bude s obedom.

– Robte, ako chcete, len nech je čím prv, – prikázal a šiel za

šafárom. Keď sa vrátil, Stepan Arkaďjič, umytý, učesaný a rozžiarený

úsmevom, práve vychádzal z dverí, na poschodie šli už spolu.

– Či som len rád, že som sa k tebe dostal! Konečne odhalím

tajomstvá, čo tu skrývaš. Ale nie, naozaj ti závidím. Aký dom, aké je tu

všetko vynikajúce! Svetlé, veselé, – vravel Stepan Arkaďjič, ktorý

zabúdal, že nie vždy je jar a jasné dni ako dnes. – A tá tvoja starká je

očarujúca! Vítanejšia by síce bola chutnučká chyžná v zásterke, ale čo

už pri tvojom pustovníctve a prísnom štýle!

Stepan Arkaďjič vysypal kopu zaujímavých noviniek, a najmä jedna

z nich Levina mimoriadne zaujala, a to, že brat Sergej Ivanovič sa

zberá tohto leta k nemu na dedinu.

Stepan Arkaďjič sa ani slovom nezmienil o Kitty a vôbec o

Ščerbackovcoch; len odovzdal pozdrav od ženy. Levin mu bol vďačný

za jeho taktnosť a veľmi sa hosťovi tešil. Ako vždy nazbierala sa mu v

čase jeho osamelosti celá hora myšlienok a pocitov, s ktorými sa

nemohol zveriť ľuďom, čo s ním žili, a teraz častoval Stepana

Arkaďjiča aj poetickou radosťou z jari, aj nezdarom s gazdovskými

plánmi, aj názormi a postrehmi o knihách, ktoré čítal, a najmä hlavnou

ideou svojej úvahy, ktorej základom, i keď si to sám nevšimol, bola

kritika všetkých doterajších prác o hospodárstve. Stepan Arkaďjič,

vždy milý a chápajúci všetko z narážky, sa pri tejto návšteve v milote

150

priam prekonával a Levin si uňho všimol ďalšiu lichotivú črtu, črtu

úcty a vari láskavosti voči nemu.

Úsilie Agafie Michajlovny a kuchára, aby sa obed mimoriadne

vydaril, malo výsledok len ten, že si obaja vyhladnutí priatelia sadli k

predjedlu a najedli sa chleba s maslom, soleného mäsa a nakladaných

húb, a ešte, že Levin kázal podať polievku bez pirôžkov, a práve

pirôžkami chcel kuchár hosťa ohúriť. Ale Stepan Arkaďjič, hoci bol

navyknutý na iné obedy, aj tak všetko vychvaľoval: bylinkový likér,

chlieb i maslo, no hlavne solené mäso a hríbiky, žihľavové šči, sliepku

s bielou omáčkou i biele krymské víno – všetko bolo výborné,

rozprávkové.

– Výborné, výborné, – vravel, keď si po pečienke zapaľoval hrubú

cigaretu. – Celkom akoby som vystúpil k tebe na tichý breh z lode, kde

bol hluk a ustavičné otrasy. Ty teda hovoríš, že robotnícky element

treba skúmať, a tak voliť metódy hospodárenia. Ja som ti v tomto laik;

ale vidí sa mi, že teória a jej uplatnenie bude mať vplyv i na robotníka.

– Áno, no počkaj: nehovorím o národohospodárskej vede, hovorím o

poľnohospodárskej vede. Mala by byť taká ako prírodné vedy a mala

by si všímať jestvujúce javy, i robotníka s jeho ekonomickým,

etnografickým…

V tej chvíli vošla Agafia Michajlovna s džemom.

– No počujte, Agafia Michajlovna, – zvolal Stepan Arkaďjič a

bozkal si končeky tučných prstov, – to vaše solené mäso, ten váš

likér…! A nie je už čas, Kosťa? – dodal.

Levin pozrel oblokom na slnce, čo sa spúšťalo za holé vrcholce

stromov.

– Veru, už, – prisvedčil. – Kuzma, daj zapriahnuť do bričky! – a

zbehol dolu.

Keď zišiel dole Stepan Arkaďjič, sám pozorne stiahol plachtovinový

povlak z lakovaného puzdra, otvoril ho a začal si chystať svoju drahú

pušku nového typu. Kuzma, ktorý vetril tučný bakšiš, krútil sa okolo

Stepana Arkaďjiča a obúval mu pančuchy a čižmy, čo mu Stepan

Arkaďjič rád dovolil.

– Ozaj, Kosťa, prikáž im, že keď sa zjaví kupec Riabinin – dnes by

mal prísť – nech ma tu počká!

– To ideš horu predať Riabininovi?

– Hej, poznáš ho?

– Pravdaže poznám. Mal som s ním do činenia „rozhodne a

definitívne“.

151

Stepan Arkaďjič sa zasmial. „Rozhodne a definitívne“ boli kupcove

obľúbené slová.

– Áno, náramne smiešne sa vyjadruje. Už vie, kam sa pán zberá!

dodal a potľapkal Lasku, ktorá sa s kňučaním obtierala o Levina a lízala

mu raz ruky, raz čižmy či pušku.

Keď vyšli, brička stála už pred vchodom.

– Kázal som zapriahnuť, ale nie je to ďaleko; nechceš ísť pešo?

– Nie, len sa radšej odvezme, – povedal Stepan Arkaďjič a pristúpil

ku koču. Nasadol, zakrútil si nohy do tigrieho plédu a zapálil si

cigaru. – Ako môžeš nefajčiť! Cigara nie je len pôžitok, to by bolo

málo, je korunou a symbolom pôžitku. To je život! Ako je dobre!

Takto, hľa, by som chcel žiť!

– A čo ti bráni? – spýtal sa s úsmevom Levin.

– Veru, si šťastný človek. Máš všetko, čo máš rád. Máš rád kone –

máš ich, psov – máš ich, poľovačky – máš ich, gazdovstvo – máš ho.

– Vari preto, že sa teším z toho, čo mám, a netúžim po tom, čo

nemám, – odpovedal Levin, lebo si spomenul na Kitty.

Stepan Arkaďjič pochopil, pozrel na neho, ale nepovedal nič.

Levin bol Oblonskému vďačný, že z taktnosti ani slovom

nespomenul Ščerbackovcov, keď vycítil, ako sa Levin bojí hovoriť o

nich; no teraz by už Levin aj rád vedel, ako je s tým, čo ho tak trápi, ale

nemal odvahu začať.

– No a ty sa máš ako? – spýtal sa Levin, lebo si pomyslel, že nie je

pekné myslieť len na seba.

Oči Stepana Arkaďjiča sa veselo blysli.

– Ty predsa neuznávaš, že človek môže mať rád vekne, ak má svoj

chlieb – podľa teba je to hriech; no ja neuznávam život bez lásky, –

dodal, lebo si vyložil Levinovu otázku po svojom. – Čo sa dá robiť,

takým ma pánboh stvoril. A napokon, človek tak málo ublíži iným a

seba tak veľmi poteší…

– Vari máš zase niečo nové? – spýtal sa Levin.

– Mám, kamarát! Poznáš predsa typ ossianovských žien… žien,

ktoré sa zjavujú vo sne… A také ženy bývajú aj v skutočnosti… a také

ženy sú fantastické. Žena, to ti je objekt, ktorý môžeš skúmať, koľko

chceš, a zakaždým je úplne nový.

– Tak radšej vari neskúmať.

– A to zas nie. Istý matematik povedal, že rozkoš nie je v odhalení

pravdy, ale v jej hľadaní.

152

Levin mlčky počúval, ale čo ako sa namáhal, nevedel sa vžiť do

priateľovej duše a pochopiť jeho pocity a slasť, ktorú má zo skúmania

takých žien.

15

Miesto ťahu bolo neďaleko nad riekou v osikovom lesíku. Pri lese

zišiel Levin z koča a zaviedol Oblonského do kúta machnatej a bahnitej

čistiny, kde už nebolo snehu. Sám sa vrátil na druhý koniec k zdvojenej

breze, oprel pušku o vidlicu suchej spodnej halúzky, zobliekol si kabát,

prepásal sa a skúsil, či nič nebráni rukám v pohybe.

Stará sivá Laska, čo šla po ich stopách, si bdelo sadla oproti nemu a

natrčila uši. Slnko sa spúšťalo za hustý les; briežky, roztrúsené po

osikovom lese, sa v svetle večerných zôr zreteľne črtali aj s ovisnutými

konármi a naliatymi pukmi, čo sa mali už-už rozvinúť.

Z hustého lesa, kde sa ešte držal sneh, vytekali, zatiaľ ledva

počuteľné, hadité jarčeky vody. Drobní vtáci štebotali a zavše preleteli

zo stromu na strom.

Vo chvíľach úplného ticha bolo počuť, ako sa hýbe a šuchoce lanské

lístie – zem pod ním rozmŕzala a z nej sa drala tráva.

„No toto! Vidieť a počuť, ako rastie tráva!“ povedal si Levin, keď

zbadal, ako sa zachvel mokrý osikový list bridlicovej farby pri ihličke

mladej trávy. Stál, počúval a díval sa raz dolu na mokrú machnatú zem,

raz na načúvajúcu Lasku, raz na more holých vrcholcov stromov, čo sa

rozprestieralo na svahu pred ním, raz na pohasínajúce nebo, pokryté

bielymi pásikmi oblakov. Vysoko nad ďalekým lesom preletel jastrab,

nenáhlivo mávajúc krídlami; druhý preletel presne tak a tým istým

smerom a zmizol. Vtáci v húštine štebotali čoraz hlasnejšie a

ustaranejšie. Neďaleko zahúkal výr, Laska sa zachvela, ostražito

spravila niekoľko krokov, sklonila hlavu nabok a počúvala. Za riekou

sa ozvala kukučka. Dva razy zakukala, no potom zachrípla, začala sa

náhliť a celkom sa poplietla.

– No toto! Už počuť kukučku! – zvolal Stepan Arkaďjič, ako vyšiel

spoza kra.

– Áno, počujem, – odpovedal Levin, nerád narúšajúc tichosť lesa

svojím hlasom, ktorý mu samému bol nepríjemný. – Už to bude.

Stepan Arkaďjič zmizol zase za krom a Levin videl len jasný

plamienok zápalky a vzápätí namiesto plamienka červený koniec

cigarety a modrý dym.

153

– Šťuk! Šťuk! – šťukali kohútiky, keď ich Stepan Arkaďjič

naťahoval.

– A ktože to volá? – spýtal sa Oblonskij, čím Levina upozornil na

ťahavý piskot, ktorý znel, ako keď tenkým hláskom erdží jašiace sa

žriebä.

– Nevieš? To je zajac, samec. No teraz už ticho! Počúvaj, letí! –

skoro vykríkol Levin a natiahol kohútiky. Odkiaľsi z diaľky sa nieslo

tenké pstkanie a o dve sekundy, presne vo zvyčajnom takte, známom

každému poľovníkovi – druhé, tretie a po treťom pstkaní už zaznelo

kôrkanie.

Levin pozrel rýchlo napravo, naľavo a už sa pred ním na

pohasnutom modrom nebi, nad splývajúcimi nežnými výhonkami na

vrcholcoch osík zjavil letiaci vták. Letel rovno na neho: kôrkanie, zvuk

natŕhanej pevnej tkaniny, akoby sa mu ozvalo nad samým uchom; už

bolo vidieť dlhý zobák a krk, no v tej chvíli, ako Levin zacielil,

vyšľahol spoza kra, kde stál Oblonskij, červený blesk; vták sa spustil

bleskurýchle k zemi a zase vzlietol do výšky. Opäť vyšľahol blesk a

zaznel výstrel; vták zatrepotal krídlami, akoby sa chcel udržať vo

vzduchu, na okamih zmeravel a žuchol o blatistú zem.

– Chybil som? – zakričal Stepan Arkaďjič, lebo pre dym nevidel.

– Tamto je! – zakričal Levin a ukázal na Lasku, ktorá s jedným

uchom vztýčeným, kývajúc zdvihnutým končekom huňatého chvosta,

pomaly, akoby si chcela predĺžiť pôžitok, a vari aj s úsmevom,

prinášala zabitého vtáka pánovi. – No, som rád, že sa ti to podarilo, –

povedal Levin, ale súčasne pocítil závisť, že tú sluku nezastrelil on.

– Chybný výstrel z pravej hlavne, to ma nectí, – namietol Stepan

Arkaďjič a nabil si pušku. – Pst… ďalšia letí.

A naozaj, rozľahli sa prenikavé, rýchlo po sebe idúce pstkavé zvuky.

Dve sluky sa v šantivej hre predbiehali, pričom nekôrkali, len pstkali a

leteli rovno na poľovníkov.

Tresli štyri výstrely, sluky bleskovo zmenili smer ako lastovičky a

zmizli z dohľadu.

Ťah bol nádherný. Stepan Arkaďjič zostrelil ešte dva kusy a Levin

dva, jeden nenašiel. Stmievalo sa. Nízko na západe sa už zažala jasná

strieborná Venuša a briežky prepúšťali jej nežný svit a vysoko na

východe už poblyskoval purpurom chmúrny Arktur. Levin nachádzal

nad hlavou hviezdy Veľkého voza a zas ich strácal. Sluky už nelietali;

Levin si však zaumienil, že počká, kým Venuša, ktorú videl niže

154

brezovej vetvičky, nevystúpi nad ňu a kým sa nezažnú všetky hviezdy

Veľkého voza. Venuša už vystúpila nad vetvičku, Veľký voz celý aj s

ojom bolo už vidieť na tmavomodrom nebi, ale on ešte stále čakal.

– Nepôjdeme? – spýtal sa Stepan Arkaďjič.

V lese bolo už ticho, ani vtáčik sa nepohol.

– Ešte chvíľu postojme, – odpovedal Levin.

– Ako chceš.

Stáli teraz asi pätnásť krokov od seba.

– Stiva! – ozval sa Levin nečakane. – Prečo mi nepovieš, či sa už

tvoja švagriná vydala alebo kedy sa vydáva?

Levin sa cítil natoľko pevný a vyrovnaný, že nijaká odpoveď, tak si

aspoň myslel, ho už nemôže vzrušiť. Ale to, čo mu povedal Stepan

Arkaďjič, čakal najmenej.

– Nikdy sa nemienila a ani sa nemieni vydávať, zato však ťažko

ochorela a lekári ju poslali do cudziny. Boja sa dokonca najhoršieho.

– Nehovor! – zvolal Levin. – Ťažko ochorela? A čo jej je? Ako…

Kým sa zhovárali, Laska s natrčenými ušami pozerala chvíľu hore

na nebo, chvíľu vyčítavo na nich.

„Akurát teraz sa musia zhovárať,“ pomyslela si. „A tá si letí… A už

je tu, no nevravím? Ešte ju prepasú…“

No v tom okamihu obaja odrazu počuli prenikavé pstkanie – akoby

ich bolo šľahlo po ušiach – a obaja sa odrazu chytili pušiek a dva

blesky vyšľahli a dva výstrely zahučali v tom istom zlomku sekundy.

Sluka vysoko nad nimi okamžite zložila krídla a ako padala do húštiny,

pozohýnala tenké výhonky.

– To je skvelé! Spoločný úlovok! – vykríkol Levin a rozbehol sa s

Laskou do húštiny hľadať sluku. „Ach, hej, prečo som mal ten

nepríjemný pocit?“ rozpomínal sa. „Áno, Kitty je chorá… Čo sa dá

robiť, veľmi mi je to ľúto,“ pomyslel si.

– Á, našla si! Ty moja múdra hlavička, – vravel, keď vyberal Laske

z papule teplú sluku a kládol ju do poľovníckej kapsy, už skoro plnej. –

Mám ju, Stiva! – zavolal.

16

155

Cestou domov sa Levin podrobne povypytoval na Kittinu chorobu aj

na plány Ščerbackovcov, a čo sa aj hanbil k tomu priznať, bola to

preňho príjemná správa. Príjemná preto, že ešte má nádej, a ešte väčšmi

preto, že trpí tá, čo spôsobila utrpenie jemu. Ale keď Stepan Arkaďjič

začal hovoriť o príčinách Kittinej choroby a spomenul Vronského,

Levin mu skočil do reči:

– Nemám najmenšie právo poznať rodinné podrobnosti, a aby som

pravdu povedal, ani záujem.

Stepan Arkaďjič sa ledva badateľne usmial, keď postrehol rýchlu a

jemu takú známu zmenu v Levinovej tvári – bola zrazu do tej miery

zachmúrená, ako bola pred chvíľou veselá.

– S tým Riabininom je to už dohodnuté? – spýtal sa Levin.

– Áno, dohodnuté. Cena je viac ako vyhovujúca, tridsaťosemtisíc.

Osem vopred, ostatné do šiestich rokov. Dlho som sa s tým naťahoval.

Nik viac nedával.

– Čiže, horu si dal zadarmo, – chmúrne poznamenal Levin.

– Prečo myslíš, že zadarmo? – spýtal sa Stepan Arkaďjič s

dobrodušným úsmevom, vedel, že teraz bude Levin vidieť všetko v

čiernych farbách.

– Preto, že je hodna najmenej päťsto rubľov za desiatinu, –

odpovedal Levin.

– Ach, vy vidiecki statkári! – zvolal Stepan Arkaďjič žartom. –

Tento pohrdlivý tón voči našincovi, mešťanovi…! No keď treba

priložiť ruku k dielu, vždy sme úspešnejší. Už mi len uver, že som si to

dobre vykalkuloval, – vravel, – a je to výhodný predaj, až sa bojím, aby

Riabinin neodskočil. Nie je to predsa úžitkové drevo, – pokračoval

Stepan Arkaďjič, ktorý chcel Levina slovom úžitkové s konečnou

platnosťou presvedčiť, že jeho pochybnosti sú neoprávnené, – skôr

palivové. A nebude ho viac ako takých tridsať siah na desiatinu, a dal

mi po dvesto rubľov.

Levin sa pohŕdavo usmial. „Poznám,“ pomyslel si, „tento spôsob,

nielen on, ale všetci mešťania, čo pobudnú povedzme dva razy za desať

rokov na dedine, pochytia dva-tri dedinské výrazy, a potom ich

používajú vhod aj nevhod, presvedčení, že pojedli všetku múdrosť

sveta. Úžitkové… a nebude ho viac ako takých tridsať siah. Ústami

melie, ale figu vie.“

– Ja ti nebudem dávať rozumy v úradných písačkách, – ozval sa

Levin, – keby som niečo také potreboval, spýtal by som sa ťa. No ty si

skalopevne presvedčený, že máš všetko o hore v malíčku. A to nie je

len tak. Spočítal si vlastne stromy?

156

– Ako to myslíš, spočítať stromy? – zasmial sa Stepan Arkaďjič,

ktorý sa ešte stále usiloval vyviesť priateľa zo zlej nálady. – Spočítať

piesok, planét lúče keby si trúfol um premúdry…

– No Riabininov um premúdry si trúfne, vidíš. A nieto kupca, čo by

pri kúpe nepočítal, ak mu, pravda, nedajú do daru, ako si to spravil ty.

Tvoju horu poznám. Každý rok tam poľúvam, tvoja hora je aj bratovi

hodna päťsto rubľov v hotovosti, a on ti dal dvesto a na splátky. Čiže

daroval si mu asi tridsaťtisíc.

– Dosť bolo vari fantazírovania, – utrápene vzdychol Stepan

Arkaďjič, – prečo mi toľko nik neponúkol?

– Pretože sa s ostatnými kupcami tajne dohodol; dal odstupné. Mal

som už so všetkými do činenia, poznám ich. Veď to nie sú kupci, ale

keťasi. Ani sa nepustí do obchodu, z ktorého by mal len desať, pätnásť

percent, ale čaká, kým nedostane rubeľ za dvadsať kopejok.

– No tak dosť už! Máš zlú náladu.

– Vôbec nie, – mračil sa Levin, ako sa blížili k domu.

Pred vchodom už stál vozík dôkladne obitý železom a obtiahnutý

kožou, do neho bol širokými remencami dôkladne zapriahnutý

vykŕmený kôň. Vo vozíku sedel dôkladne vypasený a dôkladne

prepásaný pomocník, čo slúžil Riabininovi aj ako kočiš.

Sám Riabinin bol už v dome a čakal na priateľov v predsieni.

Bol to vysoký, dosť chudý človek stredných rokov, s fúzmi,

výraznou vyholenou bradou a s vypučenými kalnými očami. Na sebe

mal modrý kabát s dlhými šosmi a s gombičkami vzadu poniže pása,

vysoké čižmy zhrnuté na členkoch a rovné na lýtkach a na nich veľké

galoše. Vyutieral si vreckovkou tvár, utiahol si kabát, ktorý mu aj tak

sedel ako uliaty, a s úsmevom vítal prichádzajúcich; Stepanovi

Arkaďjičovi podal ruku tak, akoby chcel niečo uchytiť.

– Tak už ste tu, – zvolal Stepan Arkaďjič a stisol mu ruku. –

Výborne.

– Neopovážil som sa nepočúvnuť rozkaz vašej jasnosti, aj keď je

cesta veľmi mrchavá. Rozhodne celú cestu som šiel pešo, ale som tu v

stanovený čas. Konstantin Dmitrič, moja úcta, – oslovil Levina a snažil

sa chytiť aj jeho ruku. Ale Levin sa zamračil a tváriac sa, že ruku

nevidí, dal sa vyberať sluky z kapsy. – Ráčili ste sa rozptyľovať

poľovačkou? A toto že je aký vták? – dodal Riabinin a zadíval sa

opovržlivo na sluky. – Nebodaj bude chutný. – A odmietavo pokrútil

hlavou, akoby silne pochyboval, či to vôbec stálo za námahu.

157

– Chceš s ním ísť do pracovne? – popudene sa spýtal zamračený

Levin Stepana Arkaďjiča po francúzsky. – Choďte do pracovne, tam sa

môžete pozhovárať.

– Prečo nie, ako sa vám páči, – s pohŕdavou dôstojnosťou súhlasil

Riabinin, akoby dával najavo, že niekto môže mať ťažkosti v

zaobchádzaní s blížnym svojím, no on že tie ťažkosti nemá nikdy a s

ničím.

Keď vošli do pracovne, Riabinin sa zo zvyku poobzeral, asi hľadal

svätý obraz, keď ho však nenašiel, neprežehnal sa. Obzrel si skrine a

knižnice a s tými istými pochybnosťami ako pri pohľade na sluky sa

opovržlivo usmial, pohoršene pokrútil hlavou a s konečnou platnosťou

usúdil, že to všetko veru za námahu nestojí.

– Tak ako, peniaze ste doniesli? – spýtal sa Oblonskij. – Sadnite si.

– Čože peniaze, tie ľahko oželieme. Pozrieť som vás prišiel,

dojednať sa.

– Dojednať sa? O čom? Veď si sadnite.

– To si môžem, – prisvedčil Riabinin, sadol si a nanajvýš

nepohodlne sa oprel o operadlo kresla. – Spustiť by ste mali, knieža.

Neberte si hriech na dušu. A peniaze mám už načisto prichystané, do

kopejky. Na ruku ich vyplatím.

Levin si medzitým odložil pušku do skrine a už vychádzal z dvier,

no keď počul, čo povedal kupec, zastal.

– Aj tak ste dostali horu zadarmo, – zamiešal sa do rozhovoru. –

Stepan Arkaďjič prišiel neskoro ku mne, inak by som bol cenu ja určil.

Riabinin vstal a mlčky, s úsmevom si premeral Levina zdola nahor.

– Konstantin Dmitrič sú náramne skúpy pán, – obrátil sa s úsmevom

na Stepana Arkaďjiča, – načisto nič sa od nich nedá kúpiť. Chcel som

pšenicu od nich kúpiť, a veru pekné peniaze som núkal.

– Prečo by som vám dával svoje zadarmo? Ani som to na ceste

nenašiel, ani neukradol.

– Ale prosím ich! V dnešných časoch sa kradnúť rozhodne nedá. V

dnešných časoch sa načisto všetko pretriasa na verejných

pojednávaniach, dnes je všetko samá šľachetnosť, kdeže kradnúť!

Otvorene sme si všetko povedali. Ale za horu veľa pýtajú, škodoval by

som. Preto ich prosím spustiť aspoň troška.

– Tak ako je to, dohodli ste sa, či nie? Ak áno, nemáte sa už čo

jednať, ak nie, – povedal Levin, – kúpim horu ja.

V okamihu zmizol úsmev Riabininovi z tváre. Zmeravel mu na nej

jastrabí, dravý a krutý výraz. Šikovnými kostnatými prstami rozopäl

158

kabát – ukázala sa košeľa cez nohavice, mosadzné gombičky na veste a

retiazka od hodiniek – a rýchlo vytiahol starú objemnú náprsnú tašku.

– Nech sa páči, hora je moja, – rýchlo sa prežehnal a vystrel ruku. –

Tu sú, prosím, peniaze, hora je moja. Tak obchoduje Riabinin, nebude

sa pre šesták naťahovať, – vravel zamračený a zašermoval náprsnou

taškou.

– Na tvojom mieste by som sa tak neponáhľal, – poznamenal Levin.

– Ale choď, – čudoval sa Oblonskij, – veď som už dal slovo.

Levin vyšiel z izby a tresol dvermi. Riabinin pozeral na dvere a s

úsmevom pokrútil hlavou.

– To je tá mladosť, načisto mladé roky. Veď to kupujem, verte

statočnému človeku, len tak, pre slávu – reku, les od Oblonského kúpil

Riabinin, a nik iný. Boh mi je svedkom. A ktovie, či nebudem

škodovať. Nech sa páči. Spíšeme zmluvu…

O hodinu si kupec dôkladne pozapínal kepeň aj háčiky na kabáte, so

zmluvou vo vrecku sa usadil do svojho dôkladne železom obitého

vozíka a pobral sa domov.

– Och, tí páni! – povedal pomocníkovi. – Všetci na jedno kopyto.

– Veru tak, – pomocník mu podal opraty a pozapínal remennú

pokrývku. – A obchod sa vydaril, Michail Ignatievič?

– Ale hej…

17

Stepan Arkaďjič vyšiel hore s odstávajúcim vreckom – mal v ňom

bankovky, čo mu dal kupec na tri mesiace vopred. Obchod bol

uzavretý, peniaze vo vrecku, ťah na sluky bol nádherný a Stepan

Arkaďjič bol veselo naladený; preto aj túžil, aby dajako rozptýlil

Levinovu zlú náladu. Rád by skončil deň pri večeri tak príjemne, ako sa

začal.

Levin mal naozaj zlú náladu, a hoci chcel byť voči príjemnému

hosťovi prívetivý a milý, nemohol sa premôcť. Opojenie zo správy, že

Kitty sa nevydala, mu začalo pomaličky stúpať do hlavy.

Kitty nie je vydatá a ochorela, ochorela z lásky k mužovi, ktorý ňou

pohrdol. Táto urážka akoby padala aj na jeho hlavu. Vronskij pohrdol

ňou, a ona pohrdla ním, Levinom. Čiže Vronskij má právo pohŕdať

Levinom, a preto je jeho nepriateľom. No na toto všetko Levin

nemyslel. Len hmlisto cítil, že je v tom čosi urážlivé pre neho, a svoj

hnev teraz neobracal proti pravej príčine rozladenia, ale zadrapoval sa

159

do všetkého, čo sa práve naskytlo. Rozčuľoval ho hlúpy predaj hory,

podfuk, na ktorý Oblonskij naletel a ktorý sa uskutočnil v jeho dome.

– Tak už to je? – spýtal sa Levin, keď sa hore stretol so Stepanom

Arkaďjičom. – Budeš večerať?

– Áno, a rád. Fantastické, aký apetít mám na dedine! Prečo si aj

Riabinina niečím neponúkol?

– Toho nech čert vezme!

– No počuj, ako ty s ním zaobchádzaš! – zvolal Oblonskij. – Ani

ruku si mu nepodal. Prečo mu nechceš podať ruku?

– Pretože ani lokajovi nepodám, a lokaj je sto ráz lepší.

– Ty si mi pekný spiatočník! A čo splývanie stavov? – spýtal sa

Oblonskij.

– Komu sa žiada, nech si splýva, mne sa to hnusí.

– Ako vidím, si beznádejný spiatočník.

– Pravdu povediac, nikdy som nerozmýšľal, kto som. Som

Konstantin Levin a viac nič.

– A k tomu Konstantin Levin, čo nemá práve najlepšiu náladu, –

usmial sa Stepan Arkaďjič.

– Áno, nemám dobrú náladu, a vieš prečo? Nuž pre tvoj, prepáč,

hlúpy predaj…

Stepan Arkaďjič sa dobrácky zmraštil ako niekto, komu bez viny

ubližujú a hnevajú ho.

– Prestaň už! – povedal. – Ešte sa nestalo, aby niekomu hneď po

predaji nepovedali: „To má oveľa väčšiu cenu!“ Ale keď predáva, nikto

mu neponúkne viac… Ako vidím, máš toho nešťastného Riabinina v

žalúdku.

– Možno aj mám. A vieš prečo? Zase povieš, že som spiatočník,

alebo podobný strašný výraz; ale predsa ma jeduje a škrie, keď vidím,

ako všade chudobnie šľachta, ku ktorej patrím, a som veľmi rád, že

patrím, napriek splývaniu stavov. A nechudobnie z prepychu – o to by

nešlo; žiť po pansky je šľachtická výsada, to vedia len šľachtici. Teraz

sedliaci okolo nás skupujú zeme – to ma neškrie. Pán nerobí nič,

sedliak pracuje a vytláča nepracujúceho. Tak to musí byť. A ja sa tomu

veľmi teším. Ale škrie ma, keď vidím, že schudobňovanie zapríčiňuje

akási, ani neviem, ako to nazvať, nevinnosť. Tuto jeden árendátor,

Poliak, kúpil za polovičnú cenu od statkárky, čo žije v Nizze, prekrásnu

kúriu. Alebo sa kupcom dá do árendy za rubeľ desiatina pôdy, ktorá má

cenu desať rubľov. A ty si zase len tak daroval tomu podvodníkovi

tridsaťtisíc.

– A čo som mal robiť? Spočítať stromy?

160

– Rozhodne spočítať. Ty si ich nepočítal, Riabinin áno. Riabininove

deti budú mať prostriedky na živobytie aj na vzdelanie, ale tvoje veru

ťažko!

– No už mi len prepáč, ale v tom počítaní je čosi ponižujúce. My

máme svoju robotu, oni svoju, musia z nej mať nejaký zisk. Ostatne, už

je to hotová vec, nedá sa nič robiť. Aha, už nám nesú volské oko, na ten

spôsob mám vajcia najradšej. A Agafia Michajlovna nám dá z toho

výborného likéru…

Stepan Arkaďjič si sadol za stôl a začal s Agafiou Michajlovnou

žartovať, ubezpečoval ju, že taký obed a takú večeru už dávno nejedol.

– Vy aspoň človeka pochválite, – vzdychla si Agafia Michajlovna, –

ale Konstantin Dmitrič, nech by sa mu čo predložilo, hoci kôrka z

chleba – zje a tájde.

Darmo sa Levin premáhal, zachmúrený a mlčanlivý bol aj naďalej.

Musel sa ešte Stepana Arkaďjiča na niečo spýtať, no raz sa na to

nemohol odhodlať, a nenachádzal ani spôsob, ani čas, ako a kedy to

spraviť. Stepan Arkaďjič už zišiel do svojej izby, zobliekol sa, zase sa

umyl, obliekol si nazberkanú nočnú košeľu a ľahol si, a Levin len trčal

v jeho izbe, táral o kadečom a nemal odvahu spýtať sa, čo chcel.

– No nie, aké mydlo už dnes vedia robiť, – začal, keď so záujmom

rozbalil kus voňavého mydla, ktorý pre hosťa pripravila Agafia

Michajlovna, ktoré však Oblonskij nepoužil. – Len pozri, hotové

umelecké dielo.

– Veru, dnes sa už kadečo zdokonaľuje, – prisvedčil Stepan

Arkaďjič a zívol šťavnato a blažene. – Divadlá, napríklad, a tie

zábavné… a-a-a! – zíval. – Všade elektrické svetlo… a-a!

_ Veru, elektrické svetlo, – povedal Levin. – Áno. A kde je Vronskij

teraz? – spýtal sa a mydlo strmo položil.

– Vronskij? – Stepan Arkaďjič potlačil zívnutie. – Je v Petrohrade.

Odcestoval krátko po tebe a odvtedy sa už v Moskve neukázal. Vieš,

Kosťa, poviem ti pravdu, – pokračoval, oprel sa o stôl a rukou si

podoprel svoju peknú ružovú tvár, na ktorej sa ako hviezdy ligotali

žiadostivé, žičlivé a ospanlivé oči. – Sám si si to zavinil. Zľakol si sa

súpera. A ja, ako som ti aj vtedy vravel – ja veru neviem, na čej strane

boli väčšie šance. Prečo si nešiel na vec zostra? Vtedy som ti vravel,

že… – Zívol len čeľusťou, ústa neotvoril.

„Vie, či nevie, že som ju popýtal o ruku?“ pomyslel si Levin, ako

pozeral na neho. „Ba veru, má čosi prešibané, diplomatické v tvári,“

pocítil, že sa červená, a len mlčky pozeral Stepanovi Arkaďjičovi do

očí.

161

– Ak aj bolo vtedy čosi z jej strany, tak to bolo len očarenie jeho

zovňajškom, – pokračoval

Oblonskij. – Vieš,

ten

naslovovzatý

aristokratizmus a budúce spoločenské postavenie zaúčinkovali na ňu aj

na matku.

Levin sa zachmúril. Urážka, ktorú musel prežrieť po odmietavej

odpovedi, zašpela ho náhle v srdci ako čerstvý, práve zasadený úder.

Bol však doma a múry domova pomáhajú.

– Počkaj, nože počkaj, – rýchlo skočil Oblonskému do reči, – vravíš

aristokratizmus. No dovoľ otázku, v čom tkvie ten aristokratizmus

Vronského alebo kohokoľvek iného, taký aristokratizmus, čo mnou

opovrhuje? Pokladáš Vronského za aristokrata, ale ja nie. Človek,

ktorého otec sa vyšvihol z ničoho nejakým podfukom, ktorého matka sa

spantávala bohvie s kým… Už mi len prepáč, ale ja pokladám za

aristokrata seba a ľudí mne podobných, ktorí sa môžu v minulosti

preukázať troma-štyrmi statočnými generáciami rodín na najvyššom

stupni vzdelanosti (vlohy a intelekt – to je zas niečo iné) a ktorí sa

nikdy nikomu nepodlizovali, nikdy nikoho nepotrebovali – ako žil môj

otec, môj starý otec. A poznám veľa takých. Tebe sa zdá nízke, že

zratúvam stromy v hore, ale ty daruješ tridsaťtisíc Riabininovi; no ty

dostaneš árendové a čo ja viem ešte čo, ale ja nie, a preto si vážim

dedovizeň a všetko, čo sa nadobudlo prácou… My sme aristokrati, a

nie tí, čo žijú z milosti mocných sveta tohto a dajú sa kúpiť za misu

šošovice.

– Ale na koho vlastne útočíš? Dávam ti za pravdu, – vravel Stepan

Arkaďjič úprimne a veselo, hoci cítil, že Levin pod tými, čo sa dajú

kúpiť za misu šošovice, rozumel jeho. Levinovo oduševnenie sa mu

úprimne páčilo. – Na koho útočíš? Nie je síce všetko pravda, čo hovoríš

o Vronskom, ale o to mi nejde. Poviem ti rovno, na tvojom mieste by

som sa zobral a šli by sme do Moskvy spolu…

– To nie, neviem, či vieš alebo nie, ale vlastne mi je to jedno.

Poviem ti to – popýtal som ju o ruku a dostal som košom, a Katerina

Alexandrovna je pre mňa teraz ťažkou a hanebnou spomienkou.

– Ale prečo? Hlúposť!

– No dosť už o tom. Prepáč mi, prosím ťa, ak som bol voči tebe

hrubý, – povedal Levin. Teraz, keď už povedal, čo mal na srdci, bol

zase taký ako ráno. – Nehneváš sa na mňa, Stiva? Prosím ťa, nehnevaj

sa, – chytil mu s úsmevom ruku.

– Ale kde, ani troška, veď sa nemám za čo. Som rád, že je medzi

nami jasno. A čo ty na to, ranný ťah býva dobrý. Nepôjdeme? Ani by

som si neľahol a rovno z poľovačky by som šiel na stanicu.

162

– Výborne.

18

Hoci bol Vronského vnútorný život naplnený vášňou, navonok

plynul bezo zmeny a nezadržateľne v starých zabehaných koľajach

spoločenských a plukových stykov a záujmov. Plukové záujmy

zaujímali v živote Vronského význačné miesto aj preto, že mal pluk

rád, a ešte väčšmi preto, že v pluku mali radi jeho. Nielenže ho mali

radi, ale si ho vážili a boli na neho hrdí, boli hrdí na to, že tento človek,

nesmierne bohatý, vysoko vzdelaný a schopný, čo má otvorenú cestu

ku kariére na akomkoľvek poli, kde sa dá uplatniť i ctižiadosť i

márnivosť, pohrdol tým všetkým a zo všetkých životných záujmov mu

najväčšmi ležia na srdci záujmy pluku a kamarátov. Vronskij si

uvedomoval, aký názor o ňom majú priatelia, a okrem toho, mal takýto

život rád, cítil sa priam povinný tento vžitý názor o sebe podporovať.

Pochopiteľne, o svojej láske nehovoril ani s jedným zo svojich

kamarátov, nepodriekol sa ani pri tých najbezuzdnejších lumpačkách

(napokon, nebol nikdy natoľko opitý, aby nevedel, čo robí) a zapchával

ústa ľahkovážnym kamarátom, čo pred ním robili narážky na jeho

pomer. No i keď o jeho láske vedelo celé mesto – všetci viac či menej

tušili, aký má vzťah k Anne Kareninovej – väčšina mladých ľudí mu

závidela práve to, čo bolo na jeho láske najväčším problémom:

Kareninovo význačné postavenie a s ním súvisiaci všeobecný záujem

najvyššej spoločnosti o ich pomer.

Mladé ženy, ktoré Anne zväčša závideli a ktoré už dávno omrzelo,

že je pokladaná za bezúhonnú, sa tomu tešili, lebo veď to predvídali a

čakali už len na rukolapné potvrdenie zvratu verejnej mienky, aby ju

zavalili ťarchou svojho pohŕdania. Už si chystali hrče blata, ktoré do

nej hodia, až nadíde čas. Väčšina starších ľudí a vysokopostavení ľudia

neradi videli, že hrozí takýto spoločenský škandál.

Keď sa dozvedela o pomere Vronského jeho matka, sprvu bola

celkom rada, bola rada preto, že podľa jej mienky korunou úspechu

svetáckeho mladíka nemôže byť nič iné ako pomer so ženou z

najvyšších kruhov, ako aj preto, že Anna Kareninová, ktorá sa jej tak

veľmi zapáčila a ktorá toho toľko narozprávala o svojom synovi, je

predsa len taká istá ako všetky krásne a poriadne ženy, tak aspoň

usudzovala grófka Vronská. Ale v poslednom čase sa dozvedela, že syn

odmietol istú ponuku, dôležitú pre jeho kariéru, len preto, aby ostal pri

163

pluku, aby sa mohol stretať s Annou Kareninovou, dozvedela sa aj to,

že tým rozhorčil vysokopostavené osobnosti, a svoj názor zmenila.

Nepáčilo sa jej ani to, že podľa všetkého, čo sa o tomto pomere

dozvedela, nešlo vlastne o lichotivý pomer so ženou z najvyššej

spoločnosti, aký by bola schválila, ale o voľajakú wertherovskú šialenú

náruživosť – tak jej bolo povedané – ktorá môže syna dohnať k

nerozvážnostiam. Nevidela ho od čias jeho náhleho odchodu z Moskvy

a prostredníctvom staršieho syna nástojila, aby za ňou prišiel.

Starší brat tiež nebol s mladším spokojný. Nerozoberal, o akú lásku

ide, veľkú či malú, osudovú či neosudovú, nemorálnu či morálnu (on

sám, ako otec viacerých detí, si vydržoval tanečnicu, a preto mal pre

vec pochopenie); ale vedel, že táto láska sa nepáči tým, ktorým by sa

mala, a preto bratovo správanie neschvaľoval.

Okrem služby v pluku a okrem spoločnosti mal Vronskij ešte jednu

vášeň – kone; bol priam fanatický milovník koní.

Toho roku mali byť dôstojnícke dostihy s prekážkami, Vronskij sa

na ne prihlásil, kúpil anglickú čistokrvnú kobylu, a hoci mal svoju

lásku, bol vášnivo, hoci zdržanlivo zaujatý nastávajúcimi pretekmi…

Tieto dve vášne si neprekážali. Naopak, musel niečo robiť, mať

nejakú záľubu, niečo nezávislé od svojej lásky, pričom by sa osviežil a

oddýchol si od zážitkov, ktoré ho priveľmi vzrušovali.

19

V deň, keď mali byť v Krasnom Sele dostihy, prišiel Vronskij na

biftek do plukovného kasína skôr ako obyčajne. V jedení sa nemusel

veľmi krotiť, lebo vážil presne toľko, koľko vážiť mal –

sedemdesiatdva kíl; no ani pribrať nesmel, a preto sa vyhýbal múčnym

a sladkým jedlám. Sedel v žakete rozopätom nad bielou vestou, oboma

rukami sa opieral o stôl a ako tak čakal na objednaný biftek, pozeral do

knihy, aby sa nemusel zhovárať s dôstojníkmi, čo prichádzali a

odchádzali, a rozmýšľal.

Rozmýšľal o tom, že mu Anna prisľúbila schôdzku po dostihoch. No

keďže s ňou už tri dni nebol a jej muž sa vrátil z cudziny, nevedel, či to

dnes pôjde, alebo nie, a nevedel, ako sa to dozvie. Naposledy sa s ňou

videl v letoviskovej vile sesternice Betsy. Do vily Kareninovcov

chodieval čo najmenej. Teraz ta chcel ísť a uvažoval, ako na to.

164

„Pravdaže, poviem, že ma posiela Betsy spýtať sa, či Anna príde na

dostihy. Pravdaže ta pôjdem,“ umienil si a zdvihol hlavu od knihy, živo

si predstaviac, aký bude šťastný, keď ju uvidí, a tvár sa mu rozžiarila.

– Pošli dakoho ku mne domov, nech rýchlo zapriahnu do koča

trojku, – rozkázal čašníkovi, ktorý mu doniesol biftek na horúcej

striebornej miske, misku si pritiahol a dal sa do jedenia.

V biliardovej izbe, čo bola v susedstve, ozývali sa nárazy gulí, vrava

a smiech. Od vchodu prichádzali dvaja dôstojníci: jeden ešte celkom

mladý, s drobnou jemnou tvárou, čo len nedávno prišiel do ich pluku z

Pážacej školy; druhý bol starý tučný dôstojník s náramnicou na ruke a

očkami zapadnutými v tuku.

Vronskij pozrel na nich, zamračil sa a s pohľadom upreným do

knihy, tváriac sa, že ich nezbadal, čítal a jedol odrazu.

– Tak čo? Posilňuješ sa pred robotou? – spýtal sa tučný dôstojník,

keď si sadal k nemu.

– Vidíš predsa, – odpovedal namrzene Vronskij, ktorý dôstojníkovi

nevenoval ani pohľad, a utrel si ústa.

– A nebojíš sa, že stučnieš? – spýtal sa dôstojník a podstrčil stoličku

dôstojníčkovi.

– Čo? – vybuchol Vronskij a v grimase hnusu odkryl husté zuby.

– Vravím, či sa nebojíš, že stučnieš?

– Čašník, sherry! – zvolal Vronskij namiesto odpovede, preložil

knihu na druhú stranu a čítal ďalej.

Tučný dôstojník si vzal nápojový lístok a obrátil sa k dôstojníčkovi.

– Vyber ty, čo budeme piť, – podal mu lístok a nespúšťal z neho oči.

– Hádam rýnske, – odpovedal mladý dôstojník; bojazlivo pokukoval

na Vronského a pokúšal sa prstami uloviť ledva šibúce fúziky. Keď

videl, že sa Vronskij neobracia, vstal.

– Poďme k biliardu.

Tučný dôstojník odovzdane vstal, obaja sa pobrali ku dverám.

V tej chvíli vošiel do miestnosti vysoký, urastený kapitán jazdy

Jašvin, pohrdlivo, zdola nahor kývol na oboch dôstojníkov hlavou a

pristúpil k Vronskému.

– Á! Už ťa mám! – zvolal a mocne ho ťapol po epolete. Vronskij sa

nahnevane obzrel, no vzápätí sa mu tvár rozžiarila pokojnou a

neochvejnou vľúdnosťou, preňho takou typickou.

– Múdro, Aľoša, – pokračoval kapitán jazdy zvučným barytónom. –

Teraz sa najedz a vypi si za štamperlík.

– Ale keď nemám chuť.

165

– Ľaľa, naši nerozluční, – dodal Jašvin a vyslal posmešný pohľad za

dvoma dôstojníkmi, ktorí práve odchádzali. A prisadol si k Vronskému

tak, že mu stehná a holene v tesných jazdeckých nohaviciach tvorili

ostrý uhol, inak by totiž nezladil dĺžku nôh s výškou stoličiek. – A

prečo si včera neprišiel do divadla? Numerová nebola najhoršia. Kde si

bol?

– U Tverskovcov som zapustil korene, – odpovedal Vronskij.

– Aha! – poznamenal Jašvin.

Jašvin – hráč, flamender a človek nieže bez akýchkoľvek zásad, ale

človek dokonca nemravných zásad – tento Jašvin bol v pluku najlepším

priateľom Vronského. Vronskij ho mal rád jednak pre nezvyčajnú

fyzickú silu, ktorú zväčša prejavoval tým, že mohol piť, koľko chcel,

celé noci nespať, a predsa to na ňom nebolo poznať, jednak pre veľkú

morálnu silu, ktorú prejavoval vo vzťahu k veliteľom a kamarátom,

vzbudzujúc v nich strach i úctu, aj v hre – hrával o desaťtisíce a vždy,

nehľadiac na množstvo vypitého alkoholu, tak obratne a isto, že ho v

Anglickom klube pokladali za najlepšieho hráča. Vronskij si ho vážil a

mal ho rád najmä preto, lebo cítil, že Jašvin ho nemá rád pre jeho meno

a bohatstvo, ale pre neho samého. A zo všetkých ľudí na svete jedine s

ním by chcel Vronskij hovoriť o svojej láske.

Cítil, že Jašvin jediný, aj keď pôsobil dojmom, že pohŕda každým

citom, jediný, ako sa Vronskému zdalo, bol schopný pochopiť vášeň,

čo bola náplňou jeho života. Okrem toho vedel iste, že Jašvin sa ani

najmenej nevyžíva v klebetách a aférach, ale chápe takýto cit náležite,

totiž vie a verí, že táto láska nie je žart, nie je kratochvíľa, ale niečo

oveľa vážnejšie a významnejšie.

Vronskij s ním o svojej láske síce nehovoril, ale vedel, že Jašvin

všetko vie, všetko náležite chápe, a dobre mu padlo, keď mu to videl na

očiach.

– Aha! – zvolal, keď sa dozvedel, že Vronskij bol u Tverskovcov,

blysol čiernymi očami, chytil si ľavý fúz a – mal taký zlozvyk – začal si

ho pchať do úst.

– A s tebou čo bolo včera? Vyhral si? – spýtal sa Vronskij.

– Osemtisíc. Ale tri sú otázne, sotva mi ich dá.

– No, tak aspoň môžeš so mnou prehrať, – zasmial sa Vronskij.

(Jašvin vysoko staval na Vronského.)

– Vylúčené, aby som prehral. Jedine Machotin je nebezpečný.

A reč sa zvrtla na to, čo prinesú dnešné dostihy, iba na ne mohol

teraz Vronskij myslieť.

166

– Poďme, už som dojedol, – Vronskij vstal a šiel k dverám. Vstal aj

Jašvin a povystieral si dlhánske nohy a dlhánsky chrbát.

– Obedovať sa mi ešte nežiada, ale vypiť si musím. Hneď prídem.

Hej, víno! – zvolal zvučným hlasom, takým vychýreným pri poveloch;

rozdrnčali sa od neho všetky okolité obloky. – Nie, nič nenoste, –

zakričal vzápätí. – Ideš domov, tak pôjdem s tebou.

A odišli spolu.

20

Vronskij bol ubytovaný vo veľkom a čistom fínskom domci,

predelenom na dvoje. Petrickij s ním býval aj v táboroch. Keď ta

Vronskij s Jašvinom prišiel, Petrickij spal.

– Hore sa, dosť bolo spania, – zvolal Jašvin, zašiel za priečku a

potriasol za plece strapatého Petrického, nosom zarytého do vankúša.

Petrickij si bleskovo kľakol a poobzeral sa.

– Bol tu tvoj brat, – oznámil Vronskému. – Zobudil ma, bodaj ho

čert vzal, povedal, že ešte príde. – A zase sa hodil na vankúš a zakryl sa

dekou. – Daj už pokoj, Jašvin, – povedal napaprčene Jašvinovi, ktorý z

neho sťahoval deku. – Daj pokoj! – obrátil sa a otvoril oči. – Radšej

povedz, čoho sa mám napiť; takú hnusnú chuť mám v ústach, že…

– Najlepšia bude vodka, – odpovedal Jašvin hlbokým hlasom. –

Tereščenko! Pánovi vodku a uhorky, – zakričal, viditeľne sa kochajúc

vo vlastnom hlase.

– Vodka, myslíš? Naozaj? – spýtal sa Petrickij, zmraštil sa a pretrel

si oči. – Aj ty si dáš? Vypijeme si spolu! Vronskij, dáš si? – vravel

Petrickij, ako vstával a zakrúcal sa do tigrieho plédu.

Zjavil sa vo dverách, zdvihol ruky a zaspieval po francúzsky „Bol

raz kráľ v Tu-u-le.“ – Vronskij, vypiješ si?

– Zmizni, – povedal Vronskij a obliekol si žaket, ktorý mu podal

sluha.

– Kdeže, kde? – spýtal sa Jašvin. – Aj trojka ti je už tu, – dodal, keď

videl prichádzať koč.

– Do stajní, a ešte musím skočiť za Brianským kvôli koňom, –

odpovedal Vronskij.

Vronskij naozaj sľúbil Brianskému, čo býval desať vierst od

Petergofu, že mu donesie peniaze za kone; a chcel naozaj aj to stihnúť.

No priatelia hneď pochopili, že pôjde ešte niekam.

167

Petrickij spieval ďalej, no žmurkol a našpúlil pery, akoby chcel

povedať: poznáme my toho Brianského!

– Ale že nezmeškáš! – bolo všetko, čo povedal Jašvin, a aby zmenil

tému, spýtal sa: – A ako sa drží môj pejo, dobre slúži? – a pozrel

oblokom na stredného koňa z trojky, ktorého mu predal.

– Ešte okamih! – zavolal Petrickij za Vronským, ktorý bol medzi

dvermi. – Brat ti tu nechal list aj ceduľu. Počkaj, hneď si spomeniem!

Vronskij zastal.

– No, kde sú?

– Kde sú? To je tá otázka! – preriekol Petrickij slávnostným hlasom

a zdvihol ukazovák popri nose dohora.

– Veď už povedz, nejaš sa! – usmial sa Vronskij.

– Do kozuba som nezakuroval. Tu niekde musia byť.

– Netáraj už toľko! Kde je ten list?

– Ale ja som naozaj zabudol. Alebo sa mi to snívalo? Počkaj,

počkaj! Nerozčuľuj sa hneď! Keby si bol včera sám vypil štyri fľaše

ako ja, aj by si zabudol, ako sa voláš. Počkaj, hneď si spomeniem!

Petrickij zašiel za priečku a ľahol si zase na posteľ.

– Ešte okamih! Takto som ležal, tak stál on. Áno, áno… Už to

mám! – A Petrickij vytiahol spod matraca list, kam ho bol vopchal.

Vronskij si vzal list aj lístok od brata. Práve to čakal – list od matky

plný výčitiek, že ešte neprišiel, a lístok od brata, v ktorom stálo, že sa

musia pozhovárať. Vronskij vedel, že sa oboje týka jednej veci. „Čo ich

je do toho!“ pomyslel si Vronskij, skrkval listy a vopchal si ich

pomedzi gombičky pod kabát, aby si ich mohol cestou pozorne

prečítať. V pitvore stretol dvoch dôstojníkov: jedného od nich, druhý

bol z iného pluku.

Byt Vronského bol odjakživa útočiskom všetkých dôstojníkov.

– Kamže?

– Musím ísť do Petergofu.

– A kôň z Cárskeho už je tu?

– Tu, no ešte som ho nevidel.

– Vraj Machotinov Gladiátor okrivel.

– Nezmysel! Len ako sa vám bude bežať v tom blate? – poznamenal

druhý.

– Tu idú moji záchrancovia! – zvolal Petrickij, keď zazrel dvoch

dôstojníkov; pred ním stál ordonanc s vodkou a slanou uhorkou na

tácni. – Tuto Jašvin mi káže piť, aby som sa prebral.

– No ale ste nám včera dali, – podotkol jeden z hostí, – celú noc sme

pre vás nemohli spať.

168

– To verím, ale to zakončenie! – rozprával Petrickij. – Volkov

vyliezol na strechu, a vraj mu je smutno. Vravím: sem s hudbou, nech

spustí smútočný pochod! A tak aj na streche zaspal za zvukov

smútočného pochodu.

– Vypi si, rozhodne si vypi vodky a potom si daj minerálku a veľa

citrónu, – radil Jašvin, ktorý stál pri Petrickom ako matka, čo núti dieťa

užiť medecínu, – a potom troška šampanského, tak za fľaštičku.

– To je múdra reč. Počkaj, Vronskij, vypijeme si.

– Nie, dnes nepijem, zbohom, páni!

– Myslíš, že prekročíš váhu? Tak si dáme len my. Sem s minerálkou

a citrónom!

– Vronskij! – zavolal ktorýsi, keď už vychádzal do pitvora.

– Čo je?

– Mal by si si dať ostrihať vlasy, veľa ti vážia, hlavne tie na plešine.

Vronskij naozaj začal predčasne plešivieť. Ukázal vo veselom smiechu

husté zuby, založil si čiapku na plešinu, vyšiel von a sadol do koča.

– Do stajní! – zavelil a už chcel vytiahnuť listy, že si ich prečíta, no

potom si to rozmyslel, nechcel sa rozptyľovať, kým si neobzrie koňa.

„Neskôr…!“

21

Dočasná stajňa, barak z dosák, bola postavená celkom pri dostihovej

dráhe a sem mali včera priviesť jeho koňa. Ešte ho nevidel. V

posledných dňoch ho neprevádzal, ale zveril ho trénerovi a nemal

tušenia, v akom je stave jeho kôň prišiel a v akom je teraz. Len čo

vystúpil z koča, jeho paholok (groom), takzvaný koniarčik, čo spoznal

jeho koč už z diaľky, zavolal trénera. Chudý Angličan vo vysokých

čižmách a kabátci so štetkou chlpov na konci brady, vyšiel mu v ústrety

ťarbavou chôdzou džokejov, klátivo a s lakťami od tela.

– No, čo robí Frou-Frou? – spýtal sa Vronskij po anglicky.

– All right, sir – všetko v poriadku, pane, – ozvalo sa Angličanovi

kdesi v hĺbke hrdla. – Radšej ta nechoďte, – dodal a nadvihol klobúk. –

Dal som jej náhubný remeň, je nervózna. Radšej ta nechodiť, to koňa

rozrušuje.

– Ale ja predsa len pôjdem. Chcem ho vidieť.

– Poďme teda, – povedal Angličan zachmúrene, pričom zase

neotvoril ústa, a prvý vykročil svojou klátivou chôdzou, rozhadzujúc

lakťami.

169

Vošli do dvorčeka pred búdou. Službukonajúci vyparádený driečny

mládenec v čistej kazajke, s metlou v ruke, oboch privítal a šiel za

nimi. V stajni stálo päť koní v boxe a Vronskij vedel, že dnes sem mali

doviesť i jeho hlavného súpera, mohutného ryšiaka – Machotinovho

Gladiátora, iste tu kdesi stojí. Gladiátora by bol videl radšej ako

vlastného koňa, lebo ho doposiaľ nevidel; vedel však, že podľa

jazdeckej etikety ho nielenže nesmie vidieť, ale je neslušné čo len

naňho sa spýtať. Ako šiel po chodbe, otvoril mládenec dvere na

druhom boxe vľavo a Vronskij zazrel mohutného ryšavého koňa a biele

nohy. Vedel, že to bol Gladiátor, ale s pocitom človeka, čo odvracia

pohľad od cudzieho otvoreného listu, odvrátil sa a šiel k boxu Frou-

Frou.

– Tu je kôň Ma-k…Mak…nikdy neviem to meno poriadne

vysloviť, – poznamenal Angličan cez plece a ukázal veľkým prstom so

špinavým nechtom na Gladiátorov box.

– Machotinov? Áno, je to môj jediný vážny súper.

– Keby ste jazdili na ňom, – pokračoval Angličan, – stavil by som na

vás.

– Frou-Frou je temperamentnejšia, on silnejší, – Vronskij sa pri

chvále svojej jazdy usmial.

– Pri prekážkach závisí všetko od jazdy a od plucku, – povedal

Angličan.

Plucku, čiže energie a odvahy, nielenže cítil v sebe Vronskij

dostatok, ale čo bolo oveľa dôležitejšie, bol hlboko presvedčený, že nik

na svete nemôže mať viacej plucku ako on.

– A ste si istý, že nebolo potrebné koňa väčšmi rozohriať?

– Nie, nebolo, – odpovedal Angličan. – Prosím, nehovorte nahlas.

Kôň je podráždený, – dodal a kývol hlavou na zatvorený box, pred

ktorým stáli; bolo počuť, ako tam kôň prestupuje v slame.

Otvoril dvere a Vronskij vošiel do šerého boxu, kam svetlo dopadalo

z jediného oblôčika. Tu stál, hrabúc nohami v čerstvej slame, tmavý

pejo s náhubným remeňom. Keď sa Vronskij v prítmí rozhľadel, zase

jedným pohľadom nevdojak obsiahol všetky znaky milovanej Frou-

Frou. Bol to kôň strednej výšky, a pokiaľ ide o tie znaky, nie bez chýb.

Postavu mal štíhlu; aj keď mal hrudníkovú kosť nápadne klenutú, hruď

mal úzku. Zadok mal trochu zrazený a prednými, no najmä zadnými

nohami viditeľne zakášal. Svaly na predných a zadných nohách nemal

kôň obzvlášť silné, zato v podbruší bol mimoriadne široký, čo zarážalo

najmä teraz, pri jeho tréningu a vpadnutom bruchu. Kosti nôh niže

kolien nevyzerali spredu hrubšie ako prst, no pri pohľade zboku boli

170

nezvyčajne široké. Celý kôň, okrem rebier, akoby bol v bokoch

stlačený a pretiahnutý nadol. No mal v hojnej miere vlastnosť, pre

ktorú sa ľahko zabúdalo na všetky jeho chyby, touto vlastnosťou bola

krv, krv, ktorá vrie, ako vravia Angličania. Ostro sa črtajúce svaly pod

sieťou žíl, rozpínajúcou sa pod tenkou, pohyblivou kožkou, hladkou

ako atlas, vyzerali práve také pevné ako kosť. Štíhla hlava s vypuklými,

lesklými, veselými očami sa pri koreni nosa šírila vo výrazné nozdry s

blankou znútra prekrvenou. V celej postave, a najmä v hlave, mal kôň

energický a zároveň nežný výraz. Bolo to jedno zo zvierat, čo vari

nehovoria len preto, že im to mechanizmus úst nedovoľuje.

Aspoň Vronskému sa zdalo, že kôň pochopil všetko, čo teraz pri

pohľade naň cítil.

Len čo k nemu Vronskij vošiel, hlboko vtiahol do seba vzduch,

zaškúlil svojím vypuklým okom tak, že sa mu bielok nalial krvou –

pozeral na prichádzajúcich z opačnej strany – potriasol náhubným

remeňom a pružne zaprestupoval z nohy na nohu.

– No vidíte, aká je Frou-Frou rozčúlená, – ozval sa Angličan.

– No moja, no! – chlácholil ju Vronskij, ako sa k nej blížil.

No čím bol bližšie, tým bol kôň rozčúlenejší. Len keď mu už bol pri

samej hlave, zrazu sa upokojil a svaly pod jemnou, hebkou srsťou sa

mu zachveli. Vronskij ho pohladkal, napravil mu na mocnej šiji dole

prameň hrivy, čo skĺzol na druhú stranu, a priložil si tvár k jeho

rozšíreným nozdrám, jemným ako krídlo netopiera. Kôň hlasno vtiahol

a zase vypustil vzduch z napätých nozdier, zachvel sa, stiahol špicaté

ucho a natiahol silný čierny pysk smerom k Vronskému, akoby ho

chcel chytiť za rukáv. No tu pocítil, že má náhubný remeň, potriasol

ním a zase sa dal prestupovať na svojich akoby vymodelovaných

nohách.

– Len pokoj, moja, pokoj! – pohladkal Frou-Frou ešte raz po chrbte

a vyšiel z boxu s radostným vedomím, že kôň je v ideálnom stave.

Vzrušenie Frou-Frou prešlo na Vronského; cítil, že sa mu krv hrnie

k srdcu a že práve tak ako ona túži po pohybe, chce sa mu hrýzť, a aj sa

bál, aj mu bolo veselo.

– Nuž, spolieham sa na vás, – povedal Angličanovi, – o šesť tridsať

buďte na mieste.

– Všetko bude v poriadku, – odpovedal Angličan. – A vy ešte

niekam idete, mylord? – spýtal sa, pričom nečakane použil oslovenie

mylord, čo robieval málokedy.

Vronskij zdvihol hlavu a pozrel, ako sa už len on vedel pozrieť,

Angličanovi nie do očí, ale na čelo, prekvapený, kde nabral na takú

171

otázku odvahu. Keď si však uvedomil, že pri tej otázke v ňom Angličan

nevidel pána, ale džokeja, odpovedal mu:

– Ešte musím skočiť za Brianským, o hodinu som doma.

„Koľký raz sa ma na to už spýtali!“ pomyslel si a začervenal sa, čo

sa mu nestávalo často. Angličan sa naňho pozorne zahľadel. A akoby

vedel, kam Vronskij pôjde, dodal:

– Najdôležitejšie je, aby bol človek pred jazdou pokojný. Preto

majte dobrú náladu a nedajte sa ničím rozrušiť.

– All right, – usmial sa Vronskij, skočil do koča a kázal kočišovi ísť

do Petergofu.

Sotva kúsok prešli, prihnalo sa mračno, čo sa už od rána vyhrážalo

dažďom, a spustil sa lejak.

„To je zlé!“ pomyslel si Vronskij a zdvihol strechu na koči. „Aj tak

bolo plno blata, teraz ho bude po uši.“ Ako tak sedel sám v zakrytom

koči, vytiahol list od matky a lístok od brata a prečítal si ich.

Áno, stále tá istá pesnička. Všetci, jeho matka, brat, všetci pokladali

za potrebné zasahovať do jeho srdcových záležitostí. To zasahovanie v

ňom vzbudzovalo zlobu, pocit, ktorý mával zriedkakedy. „Čo ich je do

toho? Prečo sa každý cíti povinný starať sa o mňa? Čo mi nedajú

pokoj? Asi preto, lebo vidia, že sa to vymyká ich chápaniu. Keby to bol

banálny pomer, v spoločnosti bežný, dali by mi svätý pokoj. Cítia však,

že tu ide o čosi iné, že to nie je kratochvíľa, že mi je tá žena drahšia ako

vlastný život. A práve to nechápu a zlostí ich to. Nech už náš osud je a

bude akýkoľvek, my sme si ho pripravili a my sa naň nesťažujeme,“

rozmýšľal, mysliac tým my seba a Annu. „Len by nás všetci poúčali,

ako máme žiť. Vôbec nevedia, čo je šťastie, nevedia, že bez tejto lásky

pre nás niet ani šťastia, ani nešťastia – niet života,“ rozmýšľal.

Za to zasahovanie sa hneval na všetkých najmä preto, lebo v hĺbke

duše cítil, že tí všetci majú pravdu. Uvedomoval si, že láska, čo ho púta

k Anne, nie je chvíľkové vzplanutie, ktoré pominie, ako pominú

ľúbostné pomery vo vyššej spoločnosti, nezanechajúc v živote jedného

či druhého iné stopy ako príjemné alebo nepríjemné spomienky.

Uvedomoval si, aké zúfalé je jeho a jej položenie, aké je ťažké pred

očami spoločnosti, v ktorej žijú, skrývať svoju lásku, klamať a

podvádzať; a klamať, podvádzať, chytráčiť a ustavične myslieť na

iných vtedy, keď vášeň, čo ich púta, je taká silná, že obaja zabúdajú

okrem svojej lásky na všetko.

Živo si predstavil všetky tie často sa opakujúce prípady, keď bolo

nevyhnutné klamať a podvádzať, čo sa tak priečilo jeho povahe; zvlášť

živo si predstavil, ako si u nej už neraz všimol, že sa hanbí, keď bolo

172

nevyhnutné klamať a podvádzať. A zrazu mal zvláštny pocit, pocit, aký

od čias, čo sa s Annou stýkal, občas mával. Bol to neurčitý pocit

zhnusenia: či sa týkal Alexeja Alexandroviča, či jeho samého, či celého

sveta – to nevedel dosť dobre určiť. Vždy sa však usiloval tento

zvláštny pocit v sebe potlačiť. Aj teraz sa vzchopil a ďalej rozvíjal

svoje myšlienky.

„Áno, predtým bola nešťastná, ale bola hrdá a vyrovnaná; a teraz

nemôže byť vyrovnaná a nemôže mať pocit dôstojnosti, aj keď to

nedáva najavo. Áno, s tým treba skoncovať,“ rozhodol sa.

A prvý raz mu svitla myšlienka, že sa musí skoncovať s tým

klamstvom, a to čím skôr, tým lepšie. „Opustíme všetko, ona i ja, a

niekam sa so svojou láskou utiahneme,“ povedal si.

22

Lejak čoskoro prestal, a keď sa Vronskij blížil k Petergofu –

prostredný kôň bežal rýchlym klusom a ťahal prípražné, čo cválali

blatom už bez oprát – slnko už zase vykuklo a strechy víl a staré lipy v

záhradách po oboch stranách hlavnej ulice sa vlhko blyšťali a voda z

vetví veselo odkvapkávala, kým zo striech priam zurčala. Teraz už

nemyslel na to, ako lejak zničil dostihovú dráhu, ale tešil sa, že vďaka

dažďu istotne zastihne Annu samu, lebo vedel, že Alexej Alexandrovič,

ktorý sa nedávno vrátil z kúpeľov, z Petrohradu nedošiel.

Keďže Vronskij dúfal, že ju zastihne samu, aby na seba čo najmenej

upozorňoval, vystúpil z koča ešte pred mostíkom, ako to robieval

inokedy a šiel ďalej pešo. Nezamieril k hlavnému vchodu z ulice, ale

vošiel do dvora.

– Pán pricestoval? – spýtal sa záhradníka.

– Nie, prosím. Pani je doma. Ale nech sa páči hlavným vchodom,

tam vám odomknú.

– Nie, prejdem cez záhradu.

A keď už teraz vedel, že je sama, chcel ju prekvapiť – na dnes sa

nesľúbil a iste si ani len nepomyslela, že by prišiel pred dostihmi –

zamieril k terase obrátenej do záhrady, pričom si pridŕžal šabľu a

opatrne stúpal po piesčitej cestičke, obrúbenej kvetmi. V tejto chvíli

zabudol na všetko, o čom cestou rozmýšľal, zabudol na svoju ťažkú,

zložitú situáciu. Myslel len na jedno, že ju už-už uvidí, a nie len vo

fantázii, ale živú, celú, aká je v skutočnosti. Už vystupoval, došľapujúc

na celé chodidlo, aby nerobil hluk, po miernych schodíkoch terasy, keď

173

si zrazu spomenul na to, na čo vždy zabúdal, na to, čo bolo

najmučivejšou stránkou jeho vzťahu k Anne – na jej syna s jeho

spýtavým, a vari aj neschvaľujúcim pohľadom.

Tento chlapec bol väčšmi na prekážku ich vzťahu ako hockto iný. V

jeho prítomnosti ani Vronskij, ani Anna nielenže si nedovolili hovoriť o

niečom takom, čo by nemohli zopakovať pred hocikým, ale

nedovoľovali si ani v narážkach hovoriť, čo by chlapec aj tak

nepochopil. Nedohodli sa o tom vopred, ustálilo sa to akosi samo od

seba. Pokladali by za urážku samých seba, keby chlapca klamali. Pred

ním sa zhovárali iba ako známi. No pri všetkej opatrnosti Vronskij

neraz vybadal, že naňho dieťa upiera pozorný, nechápavý pohľad a

prejavuje voči nemu čudnú plachosť, náladovosť: raz bol chlapec milý,

inokedy chladný a hanblivý. Akoby to dieťa vycítilo, že medzi týmto

človekom a jeho mamou vznikol akýsi závažný vzťah, ktorého význam

nechápe.

A naozaj, chlapec vytušil, že ich vzťah nechápe a usiloval sa, no

nemohol si ujasniť, čo vlastne má k tomu človeku cítiť. S detskou

vnímavosťou voči citovým prejavom jasne videl, že otec, guvernantka,

pestúnka, všetci nielenže Vronského nemajú radi, ale hľadia na neho s

odporom a strachom, aj keď o ňom nehovoria, zatiaľ čo mama v ňom

vidí vari najlepšieho kamaráta.

„Čo to znamená? Kto je to? Ako ho mám mať rád? Ak to nechápem,

je to moja vina a som buď hlúpy alebo zlý chlapec,“ rozmýšľalo dieťa;

a tu boli korene jeho skúmavého, spýtavého, sčasti nevraživého výrazu,

plachosti a náladovosti, všetkého, čo Vronského tak znechucovalo.

Prítomnosť dieťaťa v ňom zakaždým vzbudzovala onen zvláštny pocit

neodôvodneného zhnusenia, ktorý v poslednom čase mával. Chlapcova

prítomnosť vzbudzovala vo Vronskom a Anne pocit, aký má

moreplavec, keď vidí podľa kompasu, že smer, ktorým sa rúti, sa

prudko odchyľuje od správneho smeru, ale zastaviť pohyb už nie je v

jeho moci, že s každou minútou sa väčšmi a väčšmi vzďaľuje od

žiaduceho smeru, pričom však priznať si odchýlku je to isté, ako

priznať si záhubu.

Dieťa so svojím názorom na život bolo kompasom, ktorý im

ukazoval stupeň odchýlky od toho, čo vedeli, ale vedieť nechceli.

Tentoraz Serioža nebol doma a Anna bola celkom sama, sedela na

terase a vyčkávala syna, ktorého na prechádzke chytil dážď. Poslala

sluhu a chyžnú, aby ho šli hľadať, a teraz tu sedela a čakala. Na sebe

mala biele šaty so širokou výšivkou, sedela v kúte terasy za kvetmi a

Vronského nepočula. Čiernu kučeravú hlavu mala sklonenú a čelo si

174

pritískala na studenú krhlu, čo stála na zábradlí, a pridŕžala ju svojimi

krásnymi rukami s prsteňmi, ktoré tak dôverne poznal. Krása celej jej

postavy, hlavy, hrdla, rúk ho zakaždým nanovo ohromila. Zastal a

hľadel na ňu vo vytržení. No len čo sa smerom k nej pohol, už vycítila,

že sa blíži, odtisla krhlu a obrátila sa k nemu.

– Čo je vám? Ste chorá? – spýtal sa po francúzsky, idúc k nej. Chcel

sa k nej rozbehnúť; ale uvedomil si, že by tu niekto mohol byť, obzrel

sa na balkónové dvere a očervenel, ako očervenel zakaždým, keď si

uvedomil, že sa musí báť a obzerať sa.

– Nie, zdravá som, – vstala a stisla mu ruku. – Nečakala som… ťa.

– Bože dobrý! Aké máš studené ruky!

– Naľakal si ma, – povedala. – Som tu sama a čakám Seriožu, šiel

von; tadiaľto prídu.

Darmo sa však usilovala byť pokojná, pery sa jej triasli.

– Prepáčte, že som prišiel, ale musel som vás aj dnes vidieť, –

pokračoval po francúzsky, ako hovorieval vždy, vyhýbajúc sa medzi

nimi nemožne chladne pôsobiacemu vykaniu a nebezpečnému tykaniu.

– Nemám čo odpúšťať! Taká som rada!

– Ale vy ste chorá alebo čímsi roztrpčená, – pokračoval, pričom jej

nepúšťal ruky a skláňal sa k nej. – Na čo ste mysleli?

– Stále na to isté, – usmiala sa.

Vravela pravdu. Nech by sa jej kedykoľvek, v ktorejkoľvek chvíli

opýtali, na čo myslí, mohla celkom bezpečne odpovedať: len na jedno,

na svoje šťastie a na svoje nešťastie. Teraz práve, keď ju prekvapil,

myslela na toto: prečo, uvažovala, je pre iných, napríklad pre Betsy

(vedela o jej tajnom pomere s Tuškevičom), všetko také ľahké, a pre ňu

také nevýslovné ťažké? Dnes ju táto myšlienka z istých príčin obzvlášť

trápila. Spýtala sa ho na dostihy. Odpovedal jej, a keď videl, aká je

rozrušená, chcel ju rozptýliť a začal jej celkom pokojným tónom

zoširoka rozprávať o prípravách na ne.

„Mám mu to povedať, či nemám?“ rozmýšľala, ako sa dívala do

jeho pokojných, nežných očí. „Je taký šťastný a hlavu má plnú tých

svojich dostihov, ešte to neprijme tak, ako by mal, nepochopí, aký

dosah bude mať tá udalosť pre nás.“

– No ešte ste mi nepovedali, na čo ste mysleli, keď som prišiel, –

prerušil zrazu rozprávanie, – prosím vás, povedzte mi!

Neodpovedala, len trochu sklonila hlavu a odspodu sa na neho

dívala spýtavými očami, čo iskrivo prebleskovali za dlhými

mihalnicami. Ruka, pohrávajúca sa s odtrhnutým lístkom, sa jej triasla.

175

Vronskij to spozoroval a na tvári sa mu zjavila oná pokora, otrocká

oddanosť, čo ju tak podmaňovala.

– Niečo sa stalo, vidím to. Môžem byť čo len minútu pokojný, ak

viem, že vás niečo trápi, a ja to s vami neprežívam? Povedzte mi,

preboha! – zopakoval úpenlivo.

„Nie, neodpustím mu, ak nepochopí dosah toho. Radšej hádam

nepoviem, načo ho skúšať!“ rozmýšľala, pričom sa naňho stále ešte tak

dívala a cítila, že sa jej ruka s lístkom čoraz väčšmi trasie.

– Preboha vás prosím! – zopakoval a chytil ju za ruku.

– Mám povedať?

– Áno, áno, áno…

– Budem mať dieťa, – povedala ticho a pomaly.

Lístok v ruke sa jej zachvel ešte silnejšie, ale nespúšťala z

Vronského oči, aby videla, ako zvesť prijme. Zbledol, chcel niečo

povedať, no zarazil sa, pustil jej ruku a sklonil hlavu. „Áno, pochopil

dosah tej udalosti,“ pomyslela si a vďačne mu stisla ruku.

Lenže Anna sa mýlila v tom, že pochopil význam správy tak, ako ho

chápala ona, žena. Pri tejto správe pocítil s umocnenou silou nával

onoho neurčitého, čudného pocitu zhnusenia; no súčasne si uvedomil,

že kríza, po ktorej tak túžil, vrcholí, že ich vzťah sa už nedá pred

mužom tajiť a že treba rýchlo, tak alebo onak, túto neprirodzenú

situáciu riešiť. A navyše priam fyzicky prežíval jej vzrušenie. Pozrel na

ňu dojatým, pokorným pohľadom, bozkal jej ruku, vstal a mlčky sa

prešiel po terase.

– Tak, – povedal a rázne vykročil k nej. – Ani ja, ani vy ste

nepozerali na náš vzťah ako na nejakú zábavku, a týmto sa o našom

osude rozhodlo. Treba skoncovať, – obzrel sa, – s klamstvom, v ktorom

žijeme.

– Skoncovať? Ako skoncovať, Alexej? – ozvala sa ticho. Už sa

upokojila, na tvári sa jej rozhostil nežný úsmev.

– Opustiť muža a naše životy spojiť.

– Aj tak sú späté, – zašepkala.

– Áno, ale celkom, celkom.

– No tak, Alexej, poraď mi, ako? – spýtala sa so žalostnou

sebairóniou, že sa ocitla v takej bezvýchodiskovej situácii. – Vari je

východisko z takejto situácie? Vari nie som ženou svojho muža?

– Z každej situácie je východisko. Treba sa rozhodnúť, – povedal.

Všetko je lepšie ako podmienky, v akých žiješ. Akoby som nevidel,

ako sa pre všetko trápiš, pre spoločnosť, pre syna i pre muža.

176

– Ach, pre toho naozaj nie, – s prostým úsmevom povedala Anna.

Ani ho nevnímam, nemyslím naňho. Nejestvuje.

– To nevravíš úprimne. Poznám ťa. Aj preňho sa trápiš.

– Veď ten nič nevie, – namietla, no vtom sa jej vhrnula červeň do

tváre; líca, čelo, hrdlo jej očerveneli a od hanby jej slzy vhŕkli do očí. –

Radšej o ňom ani nehovorme.

23

Už niekoľko ráz sa Vronskij pokúšal, i keď nie tak energicky ako

teraz, prinútiť ju, aby zvážila svoje položenie, a zakaždým narazil na

názory povrchné a ľahkovážne – ani teraz neodpovedala na jeho

naliehanie inakšie. Akoby tu bolo čosi, čo si nemohla alebo nechcela

ujasniť, akoby sa pravá Anna, len čo o tom začne hovoriť, kamsi

utiahla a vystúpila iná, čudná, jemu cudzia žena, ktorú nemiloval,

ktorej sa bál a ktorá sa mu stavala na odpor. No dnes jej povie všetko,

umienil si.

– Vie,

či

nevie, – pokračoval

Vronskij

svojím

zvyčajným

rozhodným a pokojným tónom, – vie, či nevie, nás do toho nič.

Nemôžeme… nemôžete takto ostať, najmä teraz.

– A čo by sa malo podľa vás robiť? – spýtala sa ešte vždy s ľahkou

iróniou. Tak sa bála, aby správu o jej tehotenstve neprijal naľahko, a

teraz ju hnevalo, že z toho vyvodzuje potrebu čosi robiť.

– Všetko mu povedať a opustiť ho.

– Výborne; povedzme, že to spravím, – začala. – A viete, čo z toho

bude? Môžem vám to už vopred povedať, – a zlé ohníky sa jej zažali v

očiach, ešte pred chvíľou nežných. – „Á, milujete iného a máte s ním

hriešny pomer? (Napodobujúc muža, dala dôraz na slovo hriešny,

presne tak, ako to robieval Alexej Alexandrovič.) Upozorňoval som vás

na následky v ohľade náboženskom, občianskom a rodinnom.

Neposlúchli ste ma. Nemôžem teraz vystaviť potupe svoje meno… – a

svojho syna, chcela povedať, ale o synovi žartovať nemohla, – potupe

svoje meno,“ a ešte niečo v podobnom tóne, – dodala. – Slovom, povie

jasne a jednoznačne svojím štátnickým štýlom, že ma nepustí, ale

spraví také opatrenia, aby nevypukol škandál. A pokojne, dôsledne

uskutoční, čo povie. To z toho bude. To nie je človek, ale stroj, a

diabolský stroj, keď sa rozhnevá, – dodala a pritom si predstavila

Alexeja Alexandroviča so všetkými podrobnosťami, jeho postavu,

spôsob reči a jeho povahu, a zo všetkého, čo nepekné na ňom našla,

177

vinila jeho a neodpustila mu nič, vedomá si strašnej viny, ktorej sa voči

nemu dopustila.

– Ale, Anna, – začal Vronskij presvedčivým, mäkkým hlasom, aby

ju upokojil, – treba mu to tak či tak povedať, potom sa zariadime podľa

toho, čo spraví.

– Myslíš ujsť?

– Hoci aj ujsť, prečo nie? Pokladám za vylúčené v tom pokračovať.

Nehovorím o sebe – vy trpíte, Anna, veď to vidím.

– Áno, ujsť a stať sa vydržiavanou milenkou! – vybuchla.

– Anna! – povedal s nežnou výčitkou.

– Áno, – pokračovala, – byť vydržiavanou milenkou a znivočiť

všetko…

Zase chcela povedať: syna, ale nemohla to slovo vysloviť.

Vronskij nechápal, ako môže Anna pri svojej silnej, čestnej povahe

žiť v takomto klamstve a netúžiť všetko zmeniť; no nedovtípil sa, že

hlavnou príčinou tu bolo slovo syn, ktoré nemohla vysloviť. Keď

rozmýšľala o synovi a jeho budúcom vzťahu k matke, ktorá opustila

jeho otca, zakaždým sa tak zdesila toho, čo spravila, že stratila

schopnosť uvažovať, ale ako žena usilovala sa ukolísať lživými

úvahami a slovami, aby len všetko ostalo pri starom a aby mohla

zabudnúť na tú osudovú otázku, čo bude so synom.

– Prosím ťa, zaprisahávam ťa, – prehovorila zrazu celkom iným,

úprimným a nežným tónom a chytila ho za ruku, – už nikdy o tom so

mnou nehovor!

– Ale, Anna…

– Už nikdy. Nechaj to na mňa. Dokonale chápem všetku nízkosť,

všetku hrôzu svojho položenia; ale to sa nedá len tak ľahko rozriešiť,

ako si myslíš. A nechaj to na mňa a poslúchaj ma. Nikdy o tom so

mnou nehovor. Sľubuješ…? Áno, áno, sľúb mi to…!

– Všetko sľúbim, ale nemôžem byť pokojný, najmä nie po tom, čo si

mi povedala. Nemôžem byť pokojný, keď nemôžeš byť ty…

– Ja? – zašepkala. – Áno, niekedy trpím; ale nebudem, ak o tom so

mnou nikdy nebudeš hovoriť. Len vtedy trpím, keď o tom so mnou

hovoríš.

– Nerozumiem.

– Viem, – pokračovala, – ako ťažko ti padne pri svojej čestnej

povahe klamať, a je mi ťa ľúto. Často si myslím, že si si kvôli mne

zničil život.

– A ja som práve myslel na teba, ako si len mohla kvôli mne všetko

obetovať? Nemôžem si odpustiť, že si nešťastná.

178

– Ja som nešťastná? – zvolala, ako sa blížila k nemu a hľadela na

neho s úsmevom prekypujúcim láskou, – som ako hladný človek,

ktorému sa dali najesť. Možno mu je zima a šaty má roztrhané a hanbí

sa, ale nešťastný nie je. Ja som nešťastná? Nie, tu je moje šťastie…

Vtom začula, že sa vracia syn, rýchlym pohľadom preletela terasu a

prudko vstala. V očiach jej vzbĺkol oheň, ktorý tak dobre poznal,

rýchlym pohybom zdvihla svoje krásne ruky plné prsteňov, objala mu

hlavu a uprúc naň dlhý pohľad, priblížila si k nemu tvár s

pootvorenými, usmievajúcimi sa perami, rýchlo ho bozkala na ústa a

obe oči a odtisla ho.

Chcela odísť, ale zadržal ju.

– Kedy? – spýtal sa pošepky, hľadiac na ňu vo vytržení.

– Dnes, o jednej, – zašepkala, ťažko si vzdychla a vykročila svojím

ľahkým, rýchlym krokom synovi v ústrety.

Seriožu chytil dážď vo veľkej záhrade, s pestúnkou ho prečkali v

besiedke.

– Tak do videnia, – povedala Vronskému. – O chvíľu sa už musím

chystať na dostihy. Betsy sľúbila, že po mňa príde.

Vronskij pozrel na hodinky a rýchlo odišiel.

24

Keď Vronskij pozrel na terase u Kareninovcov na hodinky, bol taký

rozrušený a pohrúžený do myšlienok, že síce ručičky na ciferníku videl,

ale nevnímal, koľko je hodín. Vyšiel na hradskú a zamieril ku koču,

obozretne stúpajúc po blate. Natoľko prekypoval citmi k Anne, že

vôbec nemyslel na to, koľko je hodín a či ešte stihne zájsť k

Brianskému. Ako to často býva, pamäť ho len mechanicky

usmerňovala, v akom slede má čo spraviť. Pristúpil ku kočišovi, čo

driemal na kozlíku v už šikmej tôni košatej lipy, pokochal sa pohľadom

na prelínajúce sa stĺpy hmýriacich sa mušiek, čo sa vznášali nad

statnými koňmi, zobudil pohoniča, skočil do koča a kázal mu ísť k

Brianskému. Až keď prešli zo sedem vierst, spamätal sa natoľko, že

pozrel na hodinky a uvedomil si, že je pol šiestej a už mešká.

V ten deň bolo niekoľko pretekov: preteky telesnej stráže, ďalej

dôstojnícke preteky na dve versty, na štyri versty a tie jeho. Tie by ešte

stihol, no ak pôjde za Brianským, príde len-len a bude tam už celý

dvor. To by nebolo dobre. Dal však Brianskému slovo, že príde, a preto

sa rozhodol ísť ďalej, len kočišovi rozkázal, aby trojku nešetril.

179

Prišiel k Brianskému, zdržal sa päť minút a hnal sa nazad. Tá rýchla

jazda ho upokojila. Všetko chmúrne, čo bolo na jeho vzťahu k Anne,

všetka neistota, čo v ňom po ich rozhovore ostala, všetko mu vyšumelo

z hlavy; s pôžitkom a vzrušením teraz myslel na dostihy, na to, že to

predsa len stihne, a zavše mu vo fantázii oslnivo vzbĺkla predstava

šťastia, čo ho dnes v noci na schôdzke čaká.

Čoraz prenikavejšie si uvedomoval, že sa preteky čoskoro začnú,

uvedomoval si to úmerne s tým, ako prenikal hlbšie a hlbšie do ich

atmosféry, predbiehajúc ekvipáže, čo šli z letoviska a z Petrohradu na

dostihy.

Doma už nenašiel nikoho: všetci boli na dostihoch a sluha ho čakal

pred bránou. Kým sa preobliekal, hlásil mu, že sa už začali druhé

dostihy, že sa mnohí páni naňho spytovali a že už dva razy pribehol

chlapec zo stajní.

Preobliekol sa nenáhlivo (nikdy sa neponáhľal a nestrácal vládu nad

sebou), potom sa dal zaviezť k barakom. Od barakov už bolo vidieť

more ekvipáží, chodcov, vojakov, obkolesujúcich dostihovú dráhu, aj

tribúny, hmýriace sa ľuďmi. Podľa všetkého prebiehali už druhé

preteky, počul totiž zvoniť, keď vchádzal do baraku. Pri stajni potom

stretol Machotinovho ryšavého bielo-nohého Gladiátora, ktorého viedli

v oranžovo-modrom čabraku so zdanlivo ozrutnými, modro

lemovanými ušami na dostihovú dráhu.

– Kde je Cord? – spýtal sa paholka.

– V stajni, sedlajú.

V otvorenom boxe stála už osedlaná Frou-Frou. Práve ju mali

vyviesť von.

– Nejdem neskoro?

– All right! All right! Všetko v poriadku, všetko v poriadku, – ozval

sa Angličan, – len pokoj.

Vronskij ešte raz objal pohľadom nádherné, jemu také drahé tvary

koňa, čo sa triasol na celom tele, nasilu sa odpútal od tohto obrazu a

vyšiel von. Prišiel k tribúnam v najpríhodnejšom čase, celkom iste si ho

nikto nevšimol. Práve sa skončili dostihy na dve versty a všetky oči sa

upierali na kavalergardistu vpredu a na husára telesnej stráže vzadu,

ktorí s vypätím posledných síl hnali kone a blížili sa k cieľovému stĺpu.

Zo stredu aj z vonkajšej strany kruhu sa všetci sťahovali k stĺpu a

skupina vojakov a dôstojníkov gardovej kavalérie hlasnými výkrikmi

prejavovali radosť, že podľa očakávania vyhral ich dôstojník a kamarát.

Vronskij sa nepozorovane zamiešal do zástupu skoro v tej istej chvíli,

keď sa ozval zvonec, čo ohlásil koniec pretekov, a keď sa vysoký,

180

blatom zafŕkaný kavalergardista, čo dorazil prvý, spustil do sedla a

začal svojmu sivému, od potu stmavnutému, ťažko oddychujúcemu

žrebcovi popúšťať uzdu.

Žrebec, namáhavo prekladajúc nohy, zmiernil rýchly pohyb

mohutného tela a dôstojník gardovej kavalérie sa poobzeral dookola,

akoby sa prebúdzal z ťažkého spánku, a s úsilím roztiahol pery do

úsmevu. Obkolesil ho zástup svojich i cudzích ľudí.

Vronskij sa úmyselne vyhýbal tomu vyberanému, veľkosvetskému

zástupu divákov, čo sa upäto i nenútene promenádovali a zhovárali

pred tribúnami. Vedel, že tam kdesi je Anna, Betsy aj bratova žena, a

naschvál nešiel za nimi, aby sa nerozptyľoval. Ustavične však stretal

známych, čo sa pri ňom pristavovali, rozprávali mu podrobnosti z

predchádzajúcich dostihov a vypytovali sa ho, prečo prišiel tak

neskoro.

V tom čase, keď pretekárov pozvali k tribúne, aby si prevzali ceny, a

všetci sa obrátili tým smerom, pristúpil k Vronskému jeho starší brat

Alexander, plukovník so šnúrami na pleciach, pomerne nízky a práve

taký rozložitý ako Alexej, lenže krajší, rumenný, s červeným nosom a

úprimnou tvárou pijana.

– Dostal si môj lístok? – spýtal sa. – Teba človek nikdy nenájde

doma. Alexander Vronskij, hoci viedol hýrivý, a najmä pijanský život,

ktorým bol už povestný, bol pravým dvoranom.

Aj teraz, keď sa s bratom zhováral o veci preňho nanajvýš

nepríjemnej, nezabúdal, že zraky mnohých sa môžu pristaviť na nich, a

tváril sa veselo, akoby s bratom len tak žartoval.

– Dostal, a naozaj neviem, prečo si ty robíš starosti!

– Musím si robiť starosti, lebo mi práve naznačili, že tu nie si a že ťa

v pondelok stretli v Petergofe.

– Sú veci, ktoré môžu posudzovať iba tí, čo sú na nich priamo

zainteresovaní, a tá vec, s ktorou si robíš toľké starosti, je taká…

– Áno, ale vtedy človek neslúži, ne…

– Chcem od teba len jedno, nemiešaj sa do veci, viac nič.

Zachmúrená tvár Alexeja zbledla a vyčnievajúcou spodnou čeľusťou

mu myklo, čo sa mu stávalo zriedka. Ako človek mimoriadne dobrého

srdca sa málokedy hneval, no keď sa nahneval, keď sa mu zatriasla

brada, bol nebezpečný, to už Alexander Vronskij vedel. Preto sa veselo

usmial.

181

– Vlastne som ti len chcel odovzdať mamin list. Odpíš jej a

nerozrušuj sa pred jazdou. Bonne chance23, – dodal s úsmevom a pobral

sa preč.

No Vronského aj tak vzápätí zadržal hlučný kamarátsky pozdrav.

– Vyhýbaš sa kamarátom! Servus, mon cher! – spustil Stepan

Arkaďjič, ktorý aj tu, v záplave petrohradského lesku, práve tak ako v

Moskve oslňoval svojou rumennou tvárou a lesklými rozčesanými

bokombradami. – Včera som dokvitol a som veľmi rád, že budem

svedkom tvojho víťazstva. Kedy sa uvidíme?

– Príď zajtra do kasína, – Vronskij mu stisol s ospravedlnením rukáv

a pobral sa do stredu dostihovej dráhy, kam už privádzali kone na veľké

dostihy s prekážkami.

Spotené, vyčerpané kone odvádzali po pretekoch koniari domov a

postupne sem prichádzali na ďalšie preteky nové, čerstvé, zväčša

anglické kone – s kuklami, so stiahnutými bruchami pripomínali

podivné ozrutné vtáky. Napravo vodil tréner štíhlu krásavicu Frou-

Frou, ktorá prestupovala na svojich elastických a pomerne dosť dlhých

sponkách ako na pružinách. Neďaleko nej skladali z ušatého Gladiátora

čabrak. Mohutné, krásne, dokonale pravidelné tvary žrebca s

nádherným zadkom a neobyčajne krátkymi sponkami, zasadenými

tesne nad kopytami, priťahovali nevdojak pozornosť Vronského. Práve

chcel odísť k Frou-Frou, ale zadržal ho ďalší známy.

– Aha, tamto je Karenin! – upozornil ho medzi rečou ten známy. –

Hľadá si ženu, a tá je v strede tribúny. Nevideli ste ju?

– Nie, nevidel, – odpovedal Vronskij a ani sa neobzrúc na tribúnu,

kde bola Anna, ako práve počul, prikročil k svojmu koňovi.

Vronskij si ešte nestihol prezrieť sedlo a dať potrebné pokyny, keď

pretekárov už zvolávali k tribúne, aby si prevzali čísla a šli na štart.

Sedemnásti dôstojníci, s vážnymi strohými tvárami, nejeden aj

zblednutý, zhromaždili sa pri tribúne a rozobrali si čísla. Vronskému

pripadla sedmička. Rozľahlo sa: „Nasadať!“

S vedomím, že spolu s ostatnými jazdcami tvorí stred, kam sa

upierajú všetky oči, a v napätom duševnom stave, keď obyčajne býval

v pohyboch pomalý a pokojný, pristúpil k Frou-Frou. Cord sa na

počesť dostihov vyparádil; mal na sebe čierny, pozapínaný žaket,

čierny okrúhly klobúk, zhrnovacie čižmy a líca mu podopieral tvrdý

golierik. Bol ako vždy pokojný a plný dôstojnosti, stál pred koňom a

držal ho za uzdu. Frou-Frou sa ešte stále triasla ako v horúčke.

23Veľa šťastia (franc.)

182

Ohnivým okom zaškúlila na Vronského, ktorý sa k nej blížil. Vronskij

vsunul prst pod podpinku. Kôň zaškúlil ešte väčšmi, vyceril zuby a

stiahol uši. Angličan našpúlil pery – to mal byť úsmev nad tým, že sa

overuje jeho sedlanie.

– Vysadnite, budete pokojnejší.

Vronskij si naposledy obzrel súperov. Vedel, že za jazdy ich už

neuvidí. Dvaja už šli dopredu na štart. Gaľcin, jeden z nebezpečných

súperov a Vronského priateľ, zvŕtal sa okolo hnedého žrebca, čo mu

nechcel dovoliť, aby nasadol. Drobný husár telesnej stráže v úzkych

jazdeckých nohaviciach šiel cvalom na koni, sedel mu skoro na zadku a

hrbil sa ani kocúr – napodobňoval štýl Angličanov. Knieža Kuzovlev

sedel bledý na svojej čistokrvnej kobyle z Grabovského žrebčinca a

Angličan ju viedol za vôdzku. Vronskij a všetci jeho priatelia

Kuzovleva poznali, poznali aj istú jeho zvláštnosť – „chatrné“ nervy

spojené s nesmiernou samoľúbosťou. Vedeli, že sa bojí všetkého, bojí

sa jazdiť na armádnom koni; no teraz sa rozhodol pretekať práve preto,

že je to také strašné: jazdci si lámu väzy, pri každej prekážke stojí

lekár, lazaretná kára s červeným krížom a milosrdná sestra. Oči sa im

stretli, Vronskij naňho prívetivo, povzbudzujúco žmurkol. Len jedného

nikde nevidel, najnebezpečnejšieho súpera Machotina na Gladiátorovi.

– Neponáhľajte sa, – vravel Cord Vronskému, – a pamätajte na

jedno: koňa pred prekážkou nezadŕžajte, ani ho nepohádajte, nech

rozhodne sám.

– Dobre, dobre, – Vronskij chytil uzdu.

– Ak to pôjde, držte sa v čele, ale do poslednej chvíle si nezúfajte, aj

keby ste boli vzadu.

Kôň sa nestačil ani pohnúť a Vronskij jediným pohybom, pružným a

prudkým, stál v oceľovom zúbkovanom strmeni a ľahko, no rázne

vyšvihol svoje urastené telo do vrždiaceho koženého sedla. Pravou

nohou zachytil strmeň, naučeným pohybom si upravil medzi prstami

dvojitú uzdu a Cord spustil ruky. Frou-Frou akoby sprvu nevedela,

ktorou nohou má vykročiť, natiahla dlhú šiju, až sa uzda napla, a zrazu

sa pohla ako na pružinách, kolíšuc jazdca na hybkom chrbte. Cord šiel

popri koňovi a postupne zrýchľoval tempo. Rozrušený kôň to z jednej,

to z druhej strany napínal uzdu, aby jazdca oklamal, a Vronskij sa ho

márne pokúšal hlasom aj rukou upokojiť.

Už sa blížili k zahatanej rieke, tým smerom bol štart. Niektorí

pretekári boli vpredu, niektorí vzadu, keď vtom Vronskij počul, ako sa

k nemu od chrbta po zablatenej ceste cvalom blíži kôň, a už ho

Machotin na svojom bielonohom, ušatom Gladiátorovi predbehol.

183

Machotin odhalil v úsmeve dlhé zuby, ale Vronskij na neho len zagánil.

Nikdy ho nemal v láske, no teraz v ňom videl svojho

najnebezpečnejšieho súpera a nazlostil sa na neho, že preletel okolo,

čím podráždil jeho koňa. Frou-Frou vyhodila ľavú nohu ako na cval,

spravila dva skoky a rozhnevaná na napätú uzdu prešla v

nerovnomerný klus, až jazdca nadhadzovalo. Aj Cord sa zachmúril a už

skoro bežal, akosi bokom poskakujúc, za Vronským.

25

Spolu pretekalo sedemnásť dôstojníkov. Dejiskom dostihov mal byť

veľký štvorverstvový sploštený kruh pred tribúnou. Na tomto kruhu

bolo deväť prekážok: rieka, veľká celistvá bariéra, vysoká dve siahy,

rovno pred tribúnou, suchá priekopa, vodná priekopa, násyp, írska

lavica (jedna z najťažších prekážok), pozostávajúca z valu prepleteného

prútím a z priekopy s vodou, ktorú kôň nemohol vidieť, takže musel

buď obe prekážky preskočiť, alebo sa zabiť; potom boli ešte dve

priekopy s vodou a jedna suchá – a cieľ pretekov bol oproti tribúne.

Preteky sa však nezačínali z kruhu, ale sto siah bokom od neho, a na

tomto priestranstve bola prvá prekážka – zahataná rieka tri siahy široká,

ktorú jazdci mohli podľa ľubovôle buď preskočiť, alebo prebrodiť.

Vari tri razy sa jazdci zoradili, ale zakaždým niečí kôň vybehol a

všetko bolo treba začínať nanovo. Plukovník Sestrin, odborník na

štartovanie, sa už začínal hnevať, no napokon, keď už po štvrtý raz

vykríkol: „Vpred!“, jazdci vyrazili.

Všetky oči, všetky ďalekohľady boli namierené na pestrý húf

jazdcov, keď sa zoraďoval.

„Už odštartovali! Idú!“ hlasy zo všetkých strán vystriedalo ticho

plné očakávania.

V hlúčkoch aj jednotlivo začali ľudia prebiehať z miesta na miesto,

aby čo najlepšie videli. Už v prvej minúte sa zomknutý húf rozpadol a

bolo vidieť, ako sa jazdci po dvoch, po troch, aj postupne, jeden po

druhom, blížia k rieke. Divákom sa zdalo, že vyrazili spoločne; ale

medzi jazdcami boli rozdiely v sekundách, ktoré mali pre nich veľký

význam.

Rozčúlená a veľmi nervózna Frou-Frou prepásla prvý okamih a

niekoľko koní získalo pred ňou náskok, no neboli ešte ani pri rieke,

keď Vronskij, zo všetkých síl zadŕžajúc koňa, čo sa položil do uzdy,

ľahko predbehol troch jazdcov a mal pred sebou celkom blízko už len

184

Machotinovho ryšiaka Gladiátora, ktorý rovnomerne a ľahko

pohadzoval zadkom, a ešte krásnu Dianu, ktorá bola, s polomŕtvym

Kuzovlevom v sedle, prvá.

Spočiatku Vronskij neovládal ani seba, ani koňa. Po prvú prekážku,

rieku, nebol pánom pohybov Frou-Frou.

Gladiátor a Diana sa blížili k rieke spolu a takmer v tom istom

okamihu sa ako na povel vzopäli nad riekou a preleteli na druhú stranu;

ľahučko, akoby mala krídla, vzniesla sa za nimi Frou-Frou, no práve

vtedy, keď si Vronskij uvedomil, že je vo vzduchu, uvidel zrazu skoro

pod nohami svojho koňa Kuzovleva, ktorý sa metal s Dianou na druhej

strane rieky (Kuzovlev pustil po skoku uzdu a kôň sa aj s ním prevrátil

do vody). Tieto podrobnosti sa Vronskij dozvedel až neskôr, teraz videl

len toľko, že tam, kde má nohami dopadnúť Frou-Frou, môže sa

pripliesť Dianina noha alebo hlava. Ale Frou-Frou, ako padajúca

mačka, mykla pri skoku nohami a chrbtom, minula Dianu a letela ďalej.

„Ó, zlatá moja!“ pomyslel si Vronskij.

Za riekou Vronskij už celkom ovládol koňa a začal ho zadržovať,

lebo chcel preskočiť veľkú bariéru po Machotinovi, a potom, asi na

dvestosiahovom úseku, kde nebolo prekážok, sa pokúsiť súpera

predbehnúť.

Veľká bariéra stála rovno pred tribúnou, kde bol cár. Cár, celý dvor

a zástupy ľudí – všetko sa pozeralo na nich – na neho a Machotina, čo

bol pred ním, keď sa blížili k čertovi (tak volali bariéru), o dĺžku koňa.

Vronskij cítil, že sa na neho upierajú pohľady zo všetkých strán, ale

nevidel nič, len uši a šiju svojho koňa, zem, čo sa mu rútila oproti,

Gladiátorov zadok a biele nohy, ktoré pred ním v rýchlom rytme

vytĺkali takt a boli v rovnakej vzdialenosti. Gladiátor sa vzniesol, nič

nekleplo, švihol krátkym chvostom a zmizol Vronskému spred očí.

– Bravo! – ozval sa niečí hlas.

V tom okamihu sa už pred Vronským, pred jeho očami, mihli dosky

bariéry. Bez najmenšej zmeny pohybu sa kôň pod ním vzopäl; dosky

zmizli a len vzadu čosi kleplo. Kôň, rozvášnený Gladiátorom pred

sebou, vzniesol sa pred bariérou včaššie, ako mal, a klepol o ňu zadným

kopytom. No jeho tempo sa nezmenilo a Vronskij, s čerstvou hrčkou

blata na líci, si uvedomil, že sa vzdialenosť medzi ním a Gladiátorom

nezmenila. Zase videl pred sebou jeho zadok a krátky chvost, a zase tie

rýchle sa mihajúce biele nohy stále v rovnakej vzdialenosti.

V tom istom okamihu, keď si Vronskij pomyslel, že teraz treba

Machotina predbehnúť, Frou-Frou sama, bez povzbudenia, badateľne

pridala a začala sa približovať k Machotinovi z najvýhodnejšej strany, z

185

tej, kde bol povraz. Machotin ju ta nechcel pustiť. Vronskij si len

pomyslel, že by sa dalo predbiehať aj zvonka, a Frou-Frou už zmenila

krok a začala ho predbiehať tak. Plece Frou-Frou, už tmavnúce od potu,

bolo na úrovni Gladiátorovho zadku. Niekoľko skokov sa niesli popri

sebe. No Vronskij pred prekážkou, ku ktorej sa blížili, aby nemusel

opisovať priveľký oblúk, začal narábať uzdou a už na násype bleskovo

Machotina predbehol. Letmo zazrel jeho blatom zafŕkanú tvár. Ba mal

dojem, že sa usmieva. Vronskij predbehol Machotina, ale cítil, že mu je

v pätách, a ešte stále v bezprostrednej blízkosti počul rovnomerné

skoky

a

prerývané,

no

ešte

celkom

svieže

oddychovanie

Gladiátorových nozdier.

Ďalšie dve prekážky, priekopu a bariéru, zdolal ľahko, ale Gladiá-

torovo fučanie a skoky sa ozývali bližšie. Pohnal koňa a s radosťou

zistil, že pridal na tempe, a zvuk Gladiátorových kopýt sa ozýval zase z

predošlej vzdialenosti.

Vronskij bol v čele – tak si to predstavoval, tak mu radil aj Cord, a

teraz si už bol víťazstvom istý. Jeho vzrušenie, radosť a nežnosť k

Frou-Frou sa stupňovali. Mal chuť sa obzrieť, ale neodvážil sa a len sa

usiloval upokojiť a koňa nepoháňať, aby nepremrhal zásobu jeho síl,

rovnú tej, ktorú – to cítil – mal ešte Gladiátor. Ostávala posledná,

najťažšia prekážka; ak ju zdolá prvý, tak aj príde do cieľa prvý. Rútil sa

k írskej lavici. Uvidel ju spolu s Frou-Frou ešte z diaľky a oboch,

Vronského i koňa, zmocnili sa na okamih pochybnosti. Istú

nerozhodnosť vybadal aj na ušiach koňa a už dvíhal bičík, no vzápätí

pocítil, že pochybnosti neboli opodstatnené: kôň vedel, čo treba. Pridal

a pokojne, presne tak, ako Vronskij predpokladal, sa vzopäl, odrazil sa

od zeme a poddal sa zotrvačnej sile, ktorá ho niesla ďaleko za

priekopu; a v tom istom takte, bez námahy, z tej istej nohy pokračovala

Frou-Frou v behu.

– Bravo, Vronskij! – doleteli k nemu hlasy z hlúčka: vedel, že to

volajú z jeho pluku a priatelia, ktorí stáli pri tejto prekážke; nemohol

predsa nespoznať Jašvinov hlas, ale vidieť ho nevidel.

„Ó, ty moja milovaná!“ prihovoril sa v duchu Frou-Frou a súčasne

počúval, čo sa deje za ním. „Preskočil!“ pomyslel si, keď počul

Gladiátorov skok za sebou. Ostávala posledná priekopa, dva lakte

široká, s vodou. Vronskij na ňu ani nepozrel, a keďže chcel mať veľký

náskok pred ostatnými, začal kruhovito narábať uzdou, čím do rytmu

dvíhal a spúšťal hlavu Frou-Frou. Cítil, že kôň je na konci so silami;

nemal mokrú len šiju a plecia, ale aj na šiji dolu, na hlave, na špicatých

ušiach mu vystupovali kvapky potu, dýchal krátko a prudko. No

186

Vronskij vedel, že tých zvyšných dvesto siah so silami vystačí. Len

preto, že sa cítil bližšie pri zemi a zo zvláštnej mäkkosti behu Vronskij

poznal, koľko jeho kôň pridal na rýchlosti. Malú priekopu preletel,

akoby ju ani nespozoroval. Preletel ju ako vták; lenže v tej chvíli

Vronskij na svoje zdesenie pocítil, že nevystihol doskok, a ani nevedel

ako, spravil hanebný, neodpustiteľný pohyb: dopadol do sedla. Zrazu sa

všetko zmenilo, pochopil, že sa stalo čosi hrozné. Ešte si nebol

načistom, čo sa vlastne stalo, keď sa v jeho bezprostrednej blízkosti

mihli biele nohy ryšavého žrebca, a Machotin sa v plnom cvale prehnal

popri ňom. Vronskij sa dotýkal nohou zeme a kôň sa nakláňal na ňu.

Len čo si nohu vyslobodil, kôň sa zvalil na bok, zachrčal a v márnom

úsilí zdvihnúť sa napínal štíhlu spotenú šiju, no iba sa zatrepotal na

zemi pri jeho nohách ako postrelený vták. Vronského nešikovný pohyb

mu zlomil chrbticu. To však Vronskij pochopil až oveľa neskôr. Teraz

videl len toľko, že sa Machotin rýchlo vzďaľuje, zatiaľ čo on sa tacká

sám na blatistej nehybnej zemi a pred ním leží chrčiaca Frou-Frou,

nakláňa k nemu hlavu a díva sa na neho svojím nádherným okom.

Vronskij ešte stále nechápal, čo sa stalo, a len ju ťahal za uzdu. Zase sa

zmietala ako ryba, až bočnice sedla prašťali a vyslobodila si predné

nohy, no pretože nemala silu zdvihnúť zadok, stratila rovnováhu a zase

padla na bok. Vronskij s tvárou skrivenou vášňou, bledý a s trasúcou sa

spodnou čeľusťou udrel ju päsťou do brucha a len ju ťahal a ťahal za

uzdu. Lenže kôň sa nedvíhal, ale zaryl pyskom do zeme a pozeral na

pána výrečným pohľadom.

– Aaá! – zamrmlal Vronskij a chytil sa za hlavu. – Čo som to

spravil! – vykríkol. – Prehral som preteky! A vlastnou vinou, hanebne,

neodpustiteľne! A tohto nešťastného milovaného koňa som zabil! Čo

som to spravil!

Diváci, lekár i felčiar, dôstojníci z jeho pluku bežali už k nemu. Na

nešťastie cítil, že jemu sa neskrivil ani vlas na hlave. Kôň mal zlomenú

chrbticu, museli ho zastreliť. Vronskij nebol schopný odpovedať na

otázky, nebol schopný s nikým sa zhovárať. Zvrtol sa a pobral sa

voslep z dostihovej dráhy, nezdvihol ani čiapku, čo mu spadla z hlavy.

Bol zdrvený. Po prvý raz v živote ho postihlo veľké nešťastie, ktorému

bol sám na príčine.

Jašvin ho dobehol aj s čiapkou a odprevadil domov, o polhodinu sa

Vronskij spamätal. Ale spomienka na dostihy bola preňho nadlho tou

najtrpkejšou a najmučivejšou spomienkou.

187

26

Navonok sa vzťah Alexeja Alexandroviča k žene nezmenil. Rozdiel

bol len v tom, že mal ešte viac práce ako doposiaľ. S príchodom jari

odcestoval ako po všetky iné roky do cudziny, aby si v kúpeľoch

upevnil zdravie, podlomené zimným pracovným vypätím, a vrátil sa

ako obyčajne v júli a hneď sa s dvojnásobnou energiou vrhol do

zvyčajnej práce, jeho žena šla ako obyčajne letovať, on ostal v

Petrohrade.

Od onoho rozhovoru po večierku u kňažnej Tverskej už s Annou o

svojom podozrení a žiarlivosti nikdy nehovoril a jeho zaužívaný tón,

ktorým akoby niekoho napodobňoval, mu v jeho terajšom vzťahu k

žene veľmi vyhovoval. Len bol k nej o niečo chladnejší. Akoby sa na

ňu trošičku mrzel, že sa z onoho prvého nočného rozhovoru vykrútila.

V jeho vzťahu k nej bol odtienok mrzutosti, nič viac. „Odmietla si sa

otvorene pozhovárať,“ prihováral sa jej v duchu, „tým horšie pre teba.

Teraz už budeš prosiť ty mňa, ale ja sa s tebou nebudem zhovárať. Tým

horšie pre teba,“ vravel si v duchu ako človek, ktorý by sa bezvýsledne

pokúšal uhasiť požiar a rozhnevaný márnymi pokusmi by povedal:

„Tak ti treba, teraz si hor!“

Tento človek, v úradných veciach taký múdry a prezieravý, si

neuvedomoval, že takýto vzťah k žene je absurdný. Neuvedomoval si,

pretože sa priveľmi bál celkom pochopiť svoje skutočné položenie, a v

srdci zatvoril, zamkol a zapečatil priečinok, kde prechovával city k

rodine, čiže k žene a synovi. Alexej Alexandrovič, vždy taký všímavý

otec, koncom zimy voči synovi nápadne ochladol a mal k nemu ten istý

posmešný vzťah ako k žene. „Á, mladý pán!“ oslovoval ho.

Alexej Alexandrovič bol tej mienky a aj o tom hovorieval, že ešte

nikdy nebol prácou v úrade taký zavalený ako tento rok; nepriznával

však, že si teraz sám robotu vymýšľal, že to bol jeden z prostriedkov

ako neotvárať priečinok, kde boli city k žene a rodine a myšlienky o

nich, myšlienky, ktoré boli tým desivejšie, čím dlhšie tam ležali. Keby

bol mal niekto právo spýtať sa Alexeja Alexandroviča, čo súdi o

správaní svojej ženy, mierny a tichý Alexej Alexandrovič by

neodpovedal, len by sa bol na spytujúceho veľmi nahneval. Preto aj mal

Alexej Alexandrovič vo výraze čosi hrdé a strohé, keď sa ho spytovali,

ako sa vodí jeho žene. Alexej Alexandrovič nechcel myslieť na

správanie a city svojej ženy a naozaj si o tom nič nemyslel.

Alexej Alexandrovič mal letnú vilu v Petergofe a aj grófka Lýdia

Ivanovna zvyčajne trávievala leto tam, v Anninom susedstve a v stálom

188

styku s ňou. Tohto roku grófka Lýdia Ivanovna do Petergofu nešla, ani

raz Annu Arkadievnu nenavštívila a Alexejovi Alexandrovičovi

naznačila, že je veľmi trápne, že sa Anna až tak zblížila s Betsy a

Vronským. Alexej Alexandrovič ju so všetkou vážnosťou zarazil,

vyslovil myšlienku, že jeho žena je mimo akéhokoľvek podozrenia, a

odvtedy sa začal grófke Lýdii Ivanovne vyhýbať. Nechcel vidieť a

nevidel, že v spoločnosti už mnohí krivým okom hľadia na jeho ženu,

nechcel chápať a nechápal, prečo jeho žena tak nástojila, aby sa mohla

presťahovať do Cárskeho, kde bývala Betsy a odkiaľ bol tábor

Vronského pluku len na skok. Nedovolil si na to myslieť a ani na to

nemyslel; no hoci si to nikdy nepriznal a nemal o tom nieže rukolapné

dôkazy, ale Annu ani len nepodozrieval, v hĺbke duše bol presvedčený,

že je klamaný manžel, a bol preto hlboko nešťastný.

Koľko ráz si Alexej Alexandrovič počas svojho šťastného

osemročného manželstva pri pohľade na neverné ženy a klamaných

mužov hovorieval: „Ako len mohli dopustiť, aby to došlo tak ďaleko!

Ako to, že nejako neriešia tú nemožnú situáciu?“ Ale teraz, keď sa

nešťastie zosypalo na jeho hlavu, nielenže nerozmýšľal, ako situáciu

riešiť, ale nechcel si ju ani priznať, nechcel preto, že bola priveľmi

hrozná, priveľmi neprirodzená.

Od svojho návratu z cudziny bol Alexej Alexandrovič v petergofskej

vile dva razy. Raz tu obedoval, druhý raz strávil večer v spoločnosti

hostí, no ani raz neostal na noc, ako to robieval po iné roky.

V deň, keď mali byť dostihy, mal Alexej Alexandrovič práce vyše

hlavy; no hneď ráno si urobil rozvrh na celý deň a vtedy sa aj rozhodol,

že hneď po obede pôjde za ženou a odtiaľ na dostihy, kde bude celý

dvor a kde musí byť aj on. Za ženou pôjde preto, lebo si povedal, že ju

bude navštevovať raz do týždňa – zo slušnosti. Okrem toho v tento deň,

pätnásteho, musel žene podľa zaužívaného poriadku dať peniaze na

domácnosť.

Aj teraz bol pánom svojich myšlienok ako vždy, a keď si tento bod,

týkajúci sa ženy, premyslel, zabránil myšlienkam, aby sa ňou nejako

hlbšie zapodievali.

To doobedie mal Alexej Alexandrovič vskutku nabité. Ešte včera

mu grófka Lýdia Ivanovna poslala brožúru slávneho cestovateľa po

Číne, čo sa práve zdržiaval v Petrohrade, aj s listom, v ktorom ho

prosila, aby osobne prijal cestovateľa, človeka v nejednom ohľade

veľmi zaujímavého a užitočného. Alexej Alexandrovič nestihol prečítať

brožúru večer, dočítal ju teda ráno. Potom prišli prosebníci, začali sa

referáty, návštevy, vymenúvania, prepúšťania, udeľovania odmien,

189

penzií, platov, korešpondencia – tá šedivá robota, ako to nazýval Alexej

Alexandrovič, čo ho stála toľko času. Potom tu bola súkromná

záležitosť, návšteva lekára a správcu. Správca mu nezabral veľa času.

Len odovzdal Alexejovi Alexandrovičovi potrebné peniaze a podal

krátku správu o finančnej situácii, ktorá nebola najružovejšia, pretože

sa toho roku veľa minulo na cestovanie a ukázal sa deficit. Ale lekár,

slávny petrohradský lekár, s ktorým bol Alexej Alexandrovič

spriatelený, mu zabral veľa času. Alexej Alexandrovič ho dnes nečakal,

a preto sa začudoval, keď prišiel, a ešte väčšmi sa čudoval, keď sa ho

veľmi pozorne povypytoval na zdravotný stav, počúval mu hrudník,

preklepal ho a vyšetril pečeň. Alexej Alexandrovič nevedel, že si jeho

priateľka Lýdia Ivanovna všimla, že to s jeho zdravím toho roku nie je

v poriadku, a požiadala lekára, aby šiel chorého pozrieť a vyšetril ho.

„Spravte to pre mňa,“ poprosila ho grófka Lýdia.

– Spravím to pre Rusko, grófka, – odpovedal doktor.

– Taký neoceniteľný človek! – vzdychla si grófka Lýdia Ivanovna.

Doktor bol s Alexejom Alexandrovičom veľmi nespokojný. Pečeň bola

značne zväčšená, trávenie horšie, účinok kúpeľov nijaký. Nariadil čím

viac telesného pohybu a čím menej duševnej námahy, a najmä nijaké

rozčuľovanie, čiže práve to, čo bolo pre Alexeja Alexandroviča práve

také nemožné, ako nedýchať; odišiel a v Alexejovi Alexandrovičovi

zanechal nepríjemné vedomie, že s ním čosi nie je v poriadku a že sa to

nedá napraviť.

Pri odchode sa doktor pred bránou stretol so Sľudinom, dobrým

známym a osobným sekretárom Alexeja Alexandroviča. Poznali sa ešte

z vysokoškolských čias, a hoci sa nestretali často, mali sa v úcte a boli

dobrými priateľmi, a preto by doktor nikomu inému okrem Sľudina

nepovedal, čo si o pacientovi úprimne myslí.

– Som tak rád, že ste ho boli pozrieť, – povedal Sľudin, – nepáči sa

mi, mám dojem… Tak ako?

– Nuž, – začal lekár a zakýval Sľudinovi ponad hlavu na svojho

kočiša, aby pristavil. – Nuž, – pokračoval a chytil bielymi rukami prst

glacé rukavičky a natiahol ho. – Skúste pretrhnúť povolenú strunu –

pôjde to ťažko; no napnite strunu do krajnosti, pritlačte na ňu prst –

struna praskne. A on je pri svojej húževnatosti v práci napätý do

krajnosti; a je tu i vedľajší tlak a poriadny, – skončil a významne

vytiahol obočie. – Pôjdete na dostihy? – dodal a zišiel k pristavenému

koču. – Áno, áno, prirodzene, zaberie to veľa času, – odpovedal doktor

nejasne Sľudinovi, lebo nerozumel, čo sa ho spýtal.

190

Po lekárovi, čo Alexeja Alexandroviča pripravil o toľko vzácneho

času, prišiel slávny cestovateľ; Alexej Alexandrovič využil práve

dočítanú brožúru a svoje doterajšie vedomosti o tejto veci a ohromil

cestovateľa hĺbkou znalostí a šírkou osvietených názorov.

Súčasne s cestovateľom ohlásili aj komitátneho prézesa, ktorý

pricestoval do Petrohradu a s ktorým chcel Alexej Alexandrovič

bezpodmienečne hovoriť. Po jeho odchode musel doriešiť bežné práce

so sekretárom a ešte musel zájsť vo vážnej a dôležitej veci k istej

významnej osobnosti. Tak-tak sa stihol vrátiť na piatu, keď sa podával

obed, naobedoval sa so sekretárom a pozval ho, aby šiel s ním do

Petergofu a na dostihy.

Aj keď si to Alexej Alexandrovič neuvedomoval, najnovšie vítal

každú príležitosť, keď mohol byť pri jeho stretnutiach so ženou niekto

tretí.

27

Anna stála na poschodí pred zrkadlom a pripínala si s pomocou

Annušky poslednú stuhu na šaty, keď počula, ako pred vchodom na

štrku zaškrípali kolesá.

„Na Betsy je to ešte privčas,“ pomyslela si, a keď pozrela z obloka,

videla, ako sa z koča vysúva čierny klobúk a jej také známe uši Alexeja

Alexandroviča. „Ako nevhod; hádam len neostane na noc?“ pomyslela

si a také desivé a hrozné sa jej pozdalo všetko, čo by z toho mohlo byť,

že sa nad tým radšej ani na okamih nezamyslela, a vyšla hosťom oproti

s veselou, rozžiarenou tvárou, a cítiac v sebe známeho démona

klamstva a pokrytectva, čo v nej sídlil, hneď sa mu poddala a

rozhovorila sa, sama ešte nevediac, čo povie.

– Ach, aké milé od teba! – podala mužovi ruku a s úsmevom sa

zvítala so Sľudinom, členom ich domácnosti. – Prenocuješ tu, dúfam! –

bolo prvé slovo, ktoré jej našepkal démon klamstva, – aj teraz pôjdeme

spolu. Len škoda, že som sa sľúbila Betsy. Príde po mňa.

Alexej Alexandrovič sa pri mene Betsy zmraštil.

– Nemienim

rozlučovať

nerozlučné, – prehodil

zvyčajným

žartovným tónom. – Pôjdem ta s Michailom Vasilievičom. Aj tak mi

lekári radia čím viac chodiť. Prejdem sa a budem si predstavovať, že

som v kúpeľoch.

– Času dosť, – podotkla Anna. – Vypijete si čaj? – Zazvonila.

191

– Prineste čaj a povedzte Seriožovi, že je tu Alexej Alexandrovič. A

čo tvoje zdravie? Michail Vasilievič, ešte ste ma neboli pozrieť; len

pozrite, aké to tu mám na balkóne krásne, – vravela raz jednému, raz

druhému.

Hovorila ľahko a prirodzene, len priveľa a prirýchlo. Aj sama si to

uvedomovala. Najmä keď zo zvedavého pohľadu, ktorý na ňu Michail

Vasilievič uprel, vycítila, že ju pozoruje.

Michail Vasilievič sa hneď pobral na terasu.

Sadla si k mužovi.

– Nevyzeráš najlepšie.

– Nie veru, – prisvedčil, – dnes bol u mňa lekár, o celú hodinu ma

pripravil. Vidí sa mi, že ho poslal daktorý z mojich priateľov: tak im

leží na srdci moje zdravie…

– A čo povedal?

Vypytovala sa ho na zdravie a prácu, dohovárala mu, prečo si

nepríde k nej oddýchnuť.

To všetko vravela veselo, rýchlo a so zvláštnym leskom v očiach;

lenže teraz Alexej Alexandrovič nepripisoval jej tónu nijaký význam.

Počul len jej slová a prikladal im len ten jednoznačný zmysel, ktorý

mali. A odpovedal jej proste, i keď žartovne.

Na celom krátkom rozhovore nebolo nič zvláštne, ale neskôr Anna

nikdy nemohla naň spomínať bez mučivého, bolestného studu.

Serioža vošiel vychovávateľke v pätách. Keby si tak Alexej

Alexandrovič dovolil pozorovať, všimol by si plachý, rozpačitý pohľad,

ktorý Serioža uprel najprv na otca, potom na matku. Lenže on nechcel

nič vidieť a ani nevidel.

– Á, mladý pán! Ako narástol. Naozaj, čochvíľa bude z neho muž.

Dobrý deň, mladý pán.

A podal vyľakanému Seriožovi ruku.

Serioža, ktorý býval i predtým v styku s otcom plachý, teraz, odkedy

ho Alexej Alexandrovič volal mladým pánom a ako mu v hlave vŕtala

záhadná otázka, či je Vronskij priateľ, alebo nepriateľ, otcovi sa

vyhýbal. Obzrel sa na mamu, akoby u nej hľadal ochranu. Len s

mamou mu bolo dobre. Alexej Alexandrovič sa medzitým zhováral s

vychovávateľkou, držiac syna za plece, a Seriožovi bolo tak zúfalo

trápne, že mal plač na krajíčku, čo si všimla aj Anna.

Anna, ktorá sa vo chvíli, keď prišiel syn, začervenala a zbadala, aké

muky Serioža prežíva, vyskočila, zložila ruku Alexeja Alexandroviča

zo synovho pleca, syna pobozkala a hneď sa zase vrátila.

192

– Pomaly by sme mali ísť, – pozrela na hodinky, – prečo tá Betsy

nechodí…!

– Áno, – súhlasil Alexej Alexandrovič, vstal, zopäl ruky a zapukal

prstami. – Ozaj, priniesol som ti peniaze, z rečí sa človek nenaje, –

dodal. – Myslím, že sa ti zídu.

– Ani nie… totiž áno, – odpovedala s odvráteným pohľadom a

začervenala sa po korienky vlasov. – Veď sem ešte po dostihoch,

dúfam, prídeš.

– Pravdaže, – zvolal Alexej Alexandrovič. – Á, tu nám ide okrasa

Petrohradu, kňažná Tverská, – dodal, keď pozrel oblokom na blížiaci sa

anglický kočiar s malou korbou, visiacou v popruhoch a nezvyčajne

vysoko umiestnenou. – Tá elegancia! Nádhera! No aj my sa poberieme.

Kňažná Tverská z koča nevystúpila, iba jej lokaj v gamašiach,

pelerínke a klobúčiku zoskočil pred vchodom.

– Tak ja idem, majte sa dobre! – Anna pobozkala syna, prikročila k

mužovi a podala mu ruku. – Si veľmi milý, že si ma prišiel pozrieť.

Alexej Alexandrovič jej ruku pobozkal.

– Tak teda do videnia. Prídeš si vypiť čaj, výborne! – s týmito

slovami odišla rozžiarená a veselá. No len čo ho stratila z očí,

uvedomila si miesto na ruke, ktorého sa dotkli jeho pery, a striasla sa

od hnusu.

Keď prišiel Alexej Alexandrovič na dostihy, Anna už sedela na

tribúne pri Betsy, tam, kde sa zhromaždila všetka spoločenská

smotánka. Muža zazrela už zďaleka. Dvaja ľudia, manžel a milenec,

boli dvoma stredobodmi jej života, ich blízkosť vycítila i bez pomoci

zmyslov. Už na diaľku poznala, že sa muž blíži, a mimovoľne

sledovala, ako sa pohybuje vo vlnách zástupu. Videla, ako sa blíži k

tribúne; raz blahosklonne odpovedal na ponížené úklony, raz sa

priateľsky roztržito zdravil so seberovnými, raz plný horlivosti

vyčkával, kedy sa naňho uprú zraky mocných sveta tohto, vtedy skladal

z hlavy svoj veľký okrúhly klobúk, čo mu stláčal špice uší. Poznala

všetky tieto spôsoby a všetky jej boli odporné. „Len a len ctižiadosť,

len a len túžba po úspechu,“ rozmýšľala, „hlbokomyseľné úvahy, láska

k osvete, náboženstvo sú len nástrojmi, ako ten úspech dosiahnuť.“

Z jeho pohľadov vysielaných na dámy (díval sa rovno na ňu, ale v

záplave mušelínu, stúh, pier, slnečníkov a kvetov ženu nespoznal),

usúdila, že ju hľadá, no naschvál sa neprihlásila.

– Alexej Alexandrovič! – zavolala naňho kňažná Betsy. – Tuším si

ženu nevidíte, tu je!

Usmial sa svojím studeným úsmevom.

193

– Pri toľkej nádhere ani neviem, kam skôr pozrieť, – poznamenal a

vyšiel na tribúnu. Usmial sa na Annu, ako sa má usmiať manžel, keď

stretne manželku, s ktorou len pred chvíľou bol, pozdravil sa kňažnej a

ďalším známym, pričom dal každému, čo mu patrí, čiže žartoval s

dámami a letmo zdravil pánov. Dole pri tribúne stál istý

generálporučík, známy svojím intelektom a vzdelaním, ktorého si

Alexej Alexandrovič veľmi vážil. Dal sa s ním teda do reči.

Bola práve prestávka medzi dvoma pretekmi, a preto sa mohli

pokojne zhovárať. Generálpobočník dostihy odsudzoval. Alexej

Alexandrovič mu odporoval a bránil ich. Anna počúvala jeho vysoký

plynulý hlas, neušlo jej ani jedno jeho slovo, a každé jej znelo falošne a

bolestivo jej trhalo uši.

Keď sa začali prekážkové dostihy na štyri versty, nahla sa dopredu a

už nespustila oči z Vronského; videla, ako sa blíži ku koňovi a ako naň

vysadá, a súčasne počúvala mužov protivný, neumĺkajúci hlas. Trýznil

ju strach o Vronského, ale ešte väčšmi ju trýznil neumĺkajúci, ako sa jej

zdalo, zvuk mužovho vysokého hlasu s intonáciami, jej dobre

známymi.

„Som zlá žena, som skazená žena,“ rozmýšľala, „ale nerada

klamem, neznášam klamstvo, zatiaľ čo preňho (pre muža) je

duchovnou potravou. Všetko vie, všetko vidí; čo asi cíti, keď môže tak

pokojne hovoriť. Keby zabil mňa, zabil Vronského, vážila by som si

ho. No kdeže, on potrebuje len klamstvo a slušnosť,“ vravela si Anna,

pričom sa nezamyslela, čo vlastne od muža chce, akého by ho chcela

mať. Nechápala ani to, že jeho dnešná nezvyčajná zhovorčivosť, čo ju

tak rozčuľovala, bola len výrazom jeho vnútorného nepokoja a

nervozity. Ako dieťa, čo sa udrie, poskakovaním oživí svalovú činnosť,

aby prehlušilo bolesť, tak Alexej Alexandrovič nevyhnutne potreboval

oživiť duševnú činnosť, aby prehlušil myšlienky o žene, ktoré sa mu v

jej prítomnosti, v prítomnosti Vronského a pri ustavičnom opakovaní

jeho mena priam natískali. A ako je pre dieťa prirodzené poskakovanie,

tak pre neho boli prirodzené pekné a múdre reči. Vravel:

– Nebezpečenstvo pri vojenských dostihoch je ich nevyhnutnou

podmienkou. Ak sa môže Anglicko vo svojich vojnových dejinách

pýšiť ozaj skvelými úspechmi kavalérie, tak len vďaka tomu, že priam

historicky uvedomene pestovalo onú silu vo zvieratách i v ľuďoch.

Šport má podľa mojej mienky veľký význam, no my, ako vždy, vidíme

len to, čo je na povrchu.

– Nielen

na

povrchu, – poznamenala

kňažná

Tverská. – Istý

dôstojník si údajne zlomil dve rebrá.

194

Alexej Alexandrovič sa usmial svojím príznačným úsmevom, iba

trocha odhalil zuby, no nič ním nevyjadril.

– Pripusťme, kňažná, že nie na povrchu, – pokračoval, – ale pod

povrchom. Ale o to nejde, – a znova sa obrátil ku generálovi, s ktorým

vážne debatoval, – nezabúdajte, že pretekajú vojaci, ktorí si túto

činnosť vybrali, a napokon, uznajte, každé povolanie má svoju tienistú

stránku. Je to priam povinnosťou vojaka. Taký nemožný šport, ako je

pästný zápas alebo španielske býčie zápasy, je známkou barbarstva. No

cieľavedomý šport je znakom pokroku.

– Ja som tu teda naposledy; priveľmi ma to rozrušuje, – ozvala sa

kňažná Betsy. – Nemám pravdu, Anna?

– Rozrušuje, to áno, a jednako sa človek nemôže odpútať, –

podotkla iná dáma. – Keby som bola Rimanka, nevynechala by som

ani jeden cirkus.

Anna nevravela nič, so zdvihnutým ďalekohľadom pozerala na

jedno miesto.

V tej chvíli šiel cez tribúnu vysoký generál. Alexej Alexandrovič

pretrhol reč, vstal rýchlo, ale dôstojne, a keď generál prechádzal okolo,

hlboko sa mu poklonil.

– Vy nepretekáte? – zažartoval generál.

– Moje preteky sú ťažšie, – úctivo odvetil Alexej Alexandrovič.

A hoci odpoveď nič neznamenala, generál sa zatváril, že počul

múdre slovo od múdreho človeka a plne chápe la pointe de la sauce24.

– Sú tu dve strany, – nadviazal Alexej Alexandrovič na predošlú

tému, – účinkujúci a diváci; a že láska divákov k divadlu tohto druhu

neklamne svedčí o nízkom stupni ich vyspelosti, to uznávam, ale…

– Kňažná, stávky! – zavolal zdola Stepan Arkaďjič na Betsy. – Na

koho stavíte?

– S Annou sme stavili na Kuzovleva, – odpovedala Betsy.

– Ja na Vronského. Jeden ako druhý.

– Platí!

– Ale je to krása, však?

Alexej Alexandrovič mlčal, kým sa okolo neho hovorilo, ale hneď

zasa spustil:

– Uznávam, ale mužné hry… – chcel pokračovať.

No v tej chvíli dostihy odštartovali a bolo po rečiach. Aj Alexej

Alexandrovič stíchol, všetci sa zdvihli a obrátili k rieke. Alexeja

24v čom je duchaplnosť (franc.)

195

Alexandroviča preteky nezaujímali, a preto sa nedíval na jazdcov, ale

roztržite blúdil očami po divákoch. Jeho pohľad sa pristavil na Anne.

Tvár mala bledú a strohú. Zrejme nevnímala okolie, videla len

jedného. Jej ruka kŕčovito zvierala vejár, ani nedýchala. Pozrel na ňu a

rýchlo sa odvrátil, aby si obzrel ostatné tváre.

„Napokon aj táto pani, aj ostatné sú veľmi rozrušené; je to celkom

prirodzené,“ povedal si Alexej Alexandrovič. Nechcel na ňu pozerať,

ale jeho pohľad sa mimovoľne vracal k nej. Zase sa zahľadel na tú tvár,

usilujúc sa nečítať, čo bolo na nej tak jasne napísané, no proti svojej

vôli z nej s hrôzou vyčítal, čo nechcel vedieť.

Prvý pád pri rieke, Kuzovlevov, vzrušil všetkých, no Alexej

Alexandrovič videl jasne na bledej, jasavej Anninej tvári, že ten, na

koho sa dívala, nespadol. Neskôr, keď Machotin a Vronskij preskočili

veľkú bariéru a dôstojník, čo šiel za nimi, hneď nato padol z koňa na

hlavu a ostal ležať ako mŕtvy a šum hrôzy prebehol obecenstvom,

Alexej Alexandrovič videl, že si to Anna ani nevšimla a len horko-

ťažko jej došlo, o čom sa okolo nej hovorí. Zato on sa do nej vpíjal

pohľadom čoraz častejšie a čoraz úpornejšie. Anna, celkom zabraná do

pozorovania Vronského, letiaceho na koni, pocítila, že sa na ňu zboku

upiera mužov chladný pohľad.

Na okamih sa zvrtla, s otázkou pozrela na neho, zľahka sa

zachmúrila a zase sa odvrátila.

„Ach, už mi je všetko jedno,“ akoby mu bola povedala a už naňho

nepozrela.

Dostihy nemali šťastný priebeh, zo sedemnástich pretekárov viac

ako polovica mali pád a zranili sa. Pred koncom dostihov boli už všetci

rozčúlení a rozčúlenie sa ešte vystupňovalo tým, že aj cár bol

nespokojný.

29

Všetci dávali svoje pobúrenie nahlas najavo, všetci opakovali kýmsi

vyslovenú vetu: „Už len cirkus s levmi chýba,“ a všetci boli zdesení,

takže keď spadol Vronskij a Anna nahlas zhíkla, nebolo na tom nič

čudné. Ale vzápätí sa v Anninej tvári odohrala premena vonkoncom

neprístojná. Úplne stratila hlavu. Zmietala sa ako lapený vták: raz

vstávala a kamsi sa brala, raz sa obracala na Betsy.

– Poďme, poďme, – vravela.

196

Betsy ju však nepočúvala. Nakláňala sa dopredu a zhovárala sa s

istým generálom, čo za ňou prišiel.

Alexej Alexandrovič pristúpil k Anne a úctivo jej podal ruku.

– Ak sa vám páči, môžeme ísť, – povedal po francúzsky; ale Anna

počúvala, čo hovoril generál, a muža si nevšímala.

– Vraj si aj on zlomil nohu, – vravel generál. – To už prestáva

všetko!

Anna mužovi neodpovedala, zdvihla ďalekohľad a dívala sa ta, kde

spadol Vronskij; bolo to však tak ďaleko a toľko ľudí sa ta nahrnulo, že

sa nič nedalo rozoznať. Spustila ďalekohľad a chcela ísť; no vtedy

pricválal na koni dôstojník a voľačo hlásil cárovi. Anna sa nahla

dopredu a počúvala.

– Stiva! Stiva! – zakričala na brata.

No brat ju nepočul. Zase sa brala preč.

– Ešte raz vám ponúkam rameno, ak chcete ísť, – povedal Alexej

Alexandrovič a dotkol sa jej ruky. S hnusom sa odtiahla a nepozrúc

naň, odpovedala:

– Nie, nie, nechajte ma, ostanem.

Teraz videla, že z miesta, kde Vronskij spadol, beží smerom k

tribúne dôstojník. Betsy mu zakývala šatkou.

Dôstojník priniesol správu, že jazdec sa nezabil, ale kôň si zlomil

chrbticu.

Keď to Anna počula, rýchlo si sadla a zakryla si tvár vejárom.

Alexej Alexandrovič videl, že plače a nemôže zadržať slzy ani hlasné

vzlyky, čo jej dvíhajú prsia. Alexej Alexandrovič si stal pred ňu a

vyčkával, kým sa spamätá.

– Tretí raz vám ponúkam rameno, – ozval sa po chvíli a obrátil sa k

nej. Anna pozrela na neho a nevedela, čo povedať. Kňažná Betsy jej

prišla na pomoc.

– Pardon, Alexej Alexandrovič, ja som sem Annu priviezla, aj ju

odveziem, sľúbila som jej to, – zamiešala sa.

– Prepáčte, kňažná, – povedal s úctivým úsmevom, ale tvrdo jej

pozrel do očí, – ale vidím, že Anna sa necíti dobre, a želám si, aby šla

so mnou.

Anna sa vystrašene poobzerala, pokorne vstala a prijala ponúknuté

rameno.

– Pošlem sa za ním spýtať, čo je, a odkážem vám, – zašepkala jej

Betsy. Pri odchode z tribúny Alexej Alexandrovič, ako vždy, prehodil

zopár slov so známymi a Anna, ako vždy, musela odpovedať a hovoriť;

ale duchom bola neprítomná a šla zavesená do muža ako vo sne.

197

„Zabil sa, či nie? Je to pravda? Príde, alebo nie? Uvidím ho dnes?“

rozmýšľala.

Mlčky sadla do koča Alexeja Alexandroviča, mlčala, kým sa

prepletali ekvipážami. Hoci toto všetko Alexej Alexandrovič videl,

nedopustil, aby sa v myšlienkach zapodieval jej duševným stavom.

Videl len vonkajšie príznaky. Videl, že sa nespráva slušne, a pokladal

si za povinnosť jej to povedať. No bolo mu veľmi ťažko povedať len

toto, a nie viac.

Otvoril ústa, aby povedal, ako sa neslušne správala, ale mimovoľne

povedal čosi celkom iné.

– Jednako len, všetci máme pasiu v takomto brutálnom divadle, –

začal. – Badám…

– Čo? Nerozumiem, – opovržlivo povedala Anna.

Urazil sa a hneď začal o tom, o čom pôvodne chcel.

– Musím vám povedať, – začal.

„Už je to tu,“ pomyslela si a pocítila strach.

– Musím vám povedať, že ste sa dnes nesprávali slušne, – povedal

po francúzsky.

– Čo neslušné som urobila? – spýtala sa nahlas, prudko zvrtla k

nemu hlavu a pozrela mu rovno do očí, no v jej pohľade už nebol, ako

býval predtým, ani náznak veselosti, za ktorou sa čosi tajilo, ale

rozhodnosť, ktorou len ťažko maskovala svoj strach.

– Nezabúdajte, – ukázal na otvorené okno oproti kočišovi. Nadvihol

sa a okno vytiahol.

– Čo bolo podľa vás neslušné? – zopakovala.

– Zúfalstvo, ktorému ste sa pri páde jedného z jazdcov poddali.

Čakal, že bude odporovať; no Anna mlčky pozerala pred seba.

– Už som vás prosil, aby ste sa v spoločnosti správali tak, aby ani zlé

jazyky na vás nič nenašli. Boli časy, keď som hovoril o vnútorných

vzťahoch; teraz o nich nehovorím. Teraz hovorím o prejavoch

vonkajších. Správali ste sa nepatrične a bol by som rád, keby sa to už

neopakovalo.

Nepočula ani polovicu z toho, čo vravel, bála sa ho a myslela na to,

či je pravda, že sa Vronskij nezabil. Vzťahovalo sa to naňho, že sa mu

nič nestalo, ale kôň si zlomil chrbticu? Len sa strojene posmešne

usmiala, keď skončil, a neodpovedala, lebo nepočula, čo vlastne vravel.

Alexej Alexandrovič začal smelo, ale keď si uvedomil, o čom vraví,

Annin strach prešiel aj na neho. Jej úsmev ho uviedol do čudného

omylu.

198

„Moje podozrenie je jej smiešne. Áno, hneď povie to, čo mi

povedala vtedy: že moje podozrenie je neopodstatnené, že je to

smiešne.“

Teraz, keď mal odhalenie na dosah ruky, po ničom tak netúžil ako

po tom, aby mu znova posmešne povedala, že jeho podozrenie je

smiešne a neopodstatnené. To, čo vedel, bolo natoľko hrozné, že bol

ochotný uveriť hocičomu. Lenže výraz jej zľaknutej, zachmúrenej tváre

tentoraz klamstvo nesľuboval.

– Možno sa mýlim. V tom prípade vás prosím o prepáčenie.

– Nie, nemýlite sa, – povedala pomaly a zúfalo mu pozrela do

chladnej tváre. – Nemýlite sa. Bola som zúfalá, nemôžem nebyť zúfalá

Počúvam vás a myslím naňho. Milujem ho, som jeho milenka, je to nad

moje sily, bojím sa, nenávidím vás… Robte so mnou, čo chcete.

Hodila sa do kúta koča a rozplakala sa, zakryjúc si tvár rukami.

Alexej Alexandrovič sa nepohol, nezmenil priamy smer svojho

pohľadu. No tvár mu zrazu zmeravela v slávnostnom výraze ako

mŕtvemu a tento výraz sa nezmenil, až kým neprišli k vile. Vtedy sa

obrátil k Anne s nezmeneným výrazom a prehovoril:

– Tak! Ja však trvám na dodržiavaní vonkajších prejavov slušnosti

dovtedy, – hlas sa mu zatriasol, – kým nepristúpim k opatreniam

zabezpečujúcim moju česť a kým vám ich neoznámim.

Vystúpil z koča prvý a pomohol vystúpiť Anne. Keďže bol prítomný

sluha, bez slova jej stisol ruku, sadol do koča a odišiel do Petrohradu.

Hneď po jeho odchode prišiel lokaj od kňažnej Betsy s lístkom pre

Annu:

„Poslala som k Alexejovi spýtať sa, ako sa má, píše mi, že je zdravý

ako ryba, ale inak že je na pokraji zúfalstva.“

„Teda príde!“ pomyslela si. „Ako dobre, že som mu všetko

povedala.“

Pozrela na hodinky. Mala ešte tri hodiny, a keď do podrobností

spomínala na minulú schôdzku, akoby sa v nej krv bola zapálila.

„Bože môj, tá žiara! Je to strašné, ale zbožňujem pohľad na jeho tvár

a zbožňujem tú fantastickú žiaru… Muž! Ach, áno… No chvalabohu, s

ním som už skončila.“

30

Ako všade, kde sa zhromažďujú ľudia, tak aj v malých nemeckých

kúpeľoch, kam prišli Ščerbackovci, akoby bola prebehla zvyčajná

199

kryštalizácia spoločnosti, ktorá vymedzila každému jej členovi určité a

nemeniteľné miesto. Tak ako častica vody za mrazu určite a nemenne

nadobúda známy tvar ľadového kryštálu, takisto každý nový hosť v

kúpeľoch zaujal jemu vymedzené miesto.

Fürst Scerbackij samt Gemahlin und Tochter 25 sa vďaka bytu, kam

sa nasťahovali, vďaka svojmu menu i vďaka známym, ktorých si tu

našli, okamžitou kryštalizáciou ocitli na určitom im vymedzenom

mieste.

Toho roku bola v kúpeľoch nefalšovaná nemecká Fürstin, preto i

kryštalizácia spoločnosti prebiehala ešte zásadovejšie. Kňažná chcela

rozhodne predstaviť princeznej svoju dcéru a už na druhý deň tento

obrad uskutočnila. Kitty sa hlboko a graciózne poklonila v svojich v

Paríži šitých, celkom jednoduchých, čiže prepychových letných šatách.

Princezná povedala: „Dúfam, že ružičky zasa čoskoro vykvitnú na tej

chutnej tváričke,“ a pre Ščerbackovcov sa ihneď vyhranil určitý životný

štýl, z ktorého už nemohli popustiť. Zoznámili sa s rodinou anglickej

lady, aj s nemeckou grófkou a jej synom, zraneným v poslednej vojne,

aj so švédskym vedátorom, aj s monsieurom Canutom a jeho sestrou.

Ale jadro ich spoločnosti nevdojak tvorila dáma z Moskvy, Mária

Jevgenievna Rtiščerová s dcérou, ktorú Kitty ťažko znášala preto, lebo

ochorela takisto z lásky ako ona, a istý moskovský plukovník, ktorého

Kitty od malička poznala a vídala len v uniforme s epoletami. Tu so

svojimi očkami, odhaleným hrdlom a farbistým nákrčníkom pôsobil

veľmi smiešne a šiel na nervy tým, že sa ho človek nijako nemohol

striasť. Keď sa všetko takto nezmeniteľne ustálilo, Kitty sa začala

strašne nudiť, tým skôr, že knieža odišiel do Karlových Varov a ona

ostala sama s matkou. O známych stratila záujem, lebo cítila, že od nich

už nič nové nemôže čakať. Najväčšmi ju teraz v kúpeľoch zabávalo

pozorovať a odhadovať hostí, ktorých nepoznala. Mala už takú povahu,

že o ľuďoch predpokladala len to najlepšie, a najmä o tých, ktorých

nepoznala. A teraz, keď odhadovala, kto aký je, aké sú ich vzájomné

vzťahy a akí sú to vôbec ľudia, vykresľovala si tie najobdivuhodnejšie

a najušľachtilejšie charaktery a jej postrehy ju v tom utvrdzovali.

Z týchto ľudí ju obzvlášť zaujímala istá dievčina Ruska, čo prišla do

kúpeľov s chorou dámou, s madame Štalovou, ako ju všetci volali.

Madame Štalová patrila k vyššej spoločnosti, ale bola taká chorá, že

nemohla chodiť, a vychádzala von na vozíku len za pekného počasia,

čo tu bývalo zriedka. No ako hlásala kňažná, madame Štalová sa nielen

25Knieža Ščerbackij s manželkou a dcérou (nem.)

200

pre chorobu, ale aj pre pýchu nestýkala s nikým z Rusov. Ruská

dievčina opatrovala madame Štalovú a okrem toho, ako neušlo Kittinej

pozornosti, priatelila sa so všetkými ťažkými pacientmi, ktorých bolo v

kúpeľoch veľa, a starala sa o nich, akoby to bolo čosi celkom

prirodzené. Táto dievčina, podľa Kittiných postrehov, nebola príbuzná

madame Štalovej, no nebola ani najatá sila. Madame Štalová ju volala

Varenkou, ostatní m-lle Varenka. Kitty nielenže so záujmom pátrala po

vzťahoch tejto dievčiny k madame Štalovej a k ostatným neznámym

ľuďom, ale ako sa jej to často stávalo, pociťovala k onej m-lle Varenke

aj nevysvetliteľnú sympatiu a z pohľadov, ktoré sa im občas stretli,

usúdila, že sympatie sú vzájomné.

Mademoiselle Varenka už nebola najmladšia, no akoby sa jej boli

roky zastavili: mohlo sa jej hádať dvadsať aj tridsať rokov. Ak by sa

rozobrali jej črty a odmyslela sa chorobná farba tváre, bola skôr pekná

ako mrzká. Aj postava by celkom ušla, nebyť veľkej chudosti a v

porovnaní s jej priemernou výškou neúmerne veľkej hlavy; no pre

mužov podistým nebola príťažlivá. Pripomínala krásny kvet, ešte síce

plný lupienkov, ale už odkvitnutý a bez vône. A nemohla byť príťažlivá

pre mužov aj preto, že nemala to čoho mala Kitty nadbytok – utajený

životný oheň a vedomie vlastnej príťažlivosti.

Pôsobila vždy tak, že je zaujatá nejakou prácou, o dôležitosti ktorej

nemôže byť pochýb, a preto, ako sa zdalo, nemohla mať záujem o nič

vedľajšie. V tomto bola pravým opakom Kitty a najmä tým ju

priťahovala. Kitty cítila, že v nej, v jej spôsobe života, nájde vzor aj pre

to, čo teraz tak zúfalo hľadá: životné záujmy a hodnoty, ležiace mimo

spoločenských vzťahov dievčaťa k mužom, ktoré jej boli také odporné

a javili sa jej teraz ako hanebné vystavovanie tovaru čakajúceho na

kupcov. Čím dlhšie Kitty pozorovala svoju neznámu priateľku, tým

väčšmi sa presviedčala, že táto dievčina je presne takou dokonalou

bytosťou, ako si ju vybájila, a tým silnejšie túžila zoznámiť sa s ňou.

Obe dievčatá sa stretávali cez deň niekoľko ráz a pri každom

stretnutí Kittine oči vraveli: „Kto ste? Čo ste? Však ste tou ušľachtilou

bytosťou, za akú vás pokladám? Len si preboha nemyslite,“ dodával jej

pohľad, „že sa vám natískam. Iba vás obdivujem a mám vás rada.“ –

„Aj ja vás mám rada, ste veľmi, veľmi milá. A mala by som vás ešte

radšej, keby som mala viac času,“ odpovedal pohľad neznámej

dievčiny. A Kitty naozaj videla, že nemá ani chvíľku voľnú: alebo

odvádza od prameňov deti ruskej rodiny, alebo nesie niektorej

pacientke pléd a balí ju do neho, alebo sa usiluje rozptýliť

201

podráždeného pacienta, alebo pre niekoho vyberá a kupuje ku káve

sladkosti.

Čoskoro po príchode Ščerbackovcov zjavili sa doobeda pri

prameňoch dve ďalšie osoby, čo upútali na seba všeobecnú, nie práve

najpriateľskejšiu pozornosť. Bol to neobyčajne vysoký nahrbený muž s

veličiznými rukami v krátkom, akoby vyrastenom, starom kabáte, s

čiernymi naivnými a súčasne strašnými očami, a príjemná žena rapavej

pleti, veľmi zle a nevkusne oblečená. Keď Kitty zistila, že ide o Rusov,

hneď si o nich vybájila nádherný a dojímavý román. Ale kňažná, ktorá

si v Kurliste26 zistila, že ide o Nikolaja Levina a Máriu Nikolajevnu,

vysvetlila Kitty, aký zlý človek je tento Levin, a jej vysnívaná

predstava o tej dvojici sa rozplynula. Títo ľudia jej zrazu prichodili

nanajvýš nesympatickí nielen preto, že to povedala matka, ako skôr

zato, že šlo o Konstantinovho brata. Tento Levin vzbudzoval v nej teraz

svojím zvykom potrhávať hlavou neprekonateľný pocit hnusu.

Zdalo sa jej, že v jeho strašných očiskách, ktoré ju úporne sledovali,

bola nenávisť a výsmech, a tak sa stretnutiam s ním vyhýbala.

31

Bol pochmúrny deň, pršalo celé doobedie a pacienti s dáždnikmi sa

zhromaždili na kolonáde. Kitty sa prechádzala s mamou a s

moskovským plukovníkom, čo sa celý rozjarený vystatoval svojím

konfekčným žaketom európskeho strihu, kúpeným vo Frankfurte.

Chodili na jednom konci kolonády a usilovali sa vyhnúť Levinovi,

ktorý chodil na druhom konci. Varenka v tmavých šatách, v čiernom

klobúku s vyhnutou strieškou sa prechádzala so slepou Francúzskou po

celej dĺžke kolonády a zakaždým, keď sa strela s Kitty, vymenila si s

ňou priateľský pohľad.

– Mama, smiem sa jej prihovoriť? – spýtala sa Kitty; sledovala

neznámu priateľku a všimla si, že ide k prameňu, kde by sa mohli

stretnúť.

– Ak už tak veľmi chceš, najprv sa na ňu povypytujem a pôjdem za

ňou sama, – odpovedala matka. – Čo len na nej vidíš také zvláštne? Je

vari spoločnicou. Ak chceš, zoznámim sa s madame Štalovou. Poznala

som jej belle-soeur27, – dodala kňažná a hrdo zdvihla hlavu.

26zoznam kúpeľných hostí (nem.)

27švagrinú (franc.)

202

Kitty vedela, ako kňažnú mrzí, že sa madame Štalová akosi vyhýba

zoznámeniu s ňou. Kitty už nenaliehala.

– Aká je len chutná! – prehodila, keď sa dívala na Varenku, ktorá

podávala pohár Francúzke. – Len pozrite, ako ľahko a milo všetko robí.

– Tie tvoje engouements28 sú mi smiešne, – poznamenala kňažná, –

poďme radšej nazad, – dodala, lebo jej neušlo, že oproti nim prichádza

Levin so svojou dámou a s nemeckým doktorom, ktorému Levin čosi

hlasno a zlostne hovoril.

Práve sa obrátili, že pôjdu naspäť, keď vtom počuli už nie hlasný

hovor, ale krik. Levin stál a vykrikoval, aj doktor bol rozčúlený. Ľudí

okolo nich pribúdalo. Kňažná a Kitty sa rýchlo pobrali preč, no

plukovník sa pridal k zástupu, aby sa prezvedel, čo sa stalo.

– Tak čo sa to tam robilo? – spýtala sa kňažná.

– Hanba hanbúca! – odpovedal plukovník. – Jedného aby sa človek

bál, a to stretnúť sa v cudzine s Rusmi. Ten vysoký pán sa povadil s

lekárom, nagrobianil mu, že ho zle lieči, a zahnal sa naňho palicou.

Jednoducho, hanba!

– Ach, naozaj nepríjemné! – zvolala kňažná. – A ako sa to skončilo?

– Našťastie zasiahla tá… tá s tým hríbom na hlave. Tuším Ruska.

– M-lle Varenka? – spýtala sa Kitty celá natešená.

– Áno, áno. Vynašla sa prvá, chytila toho človeka za ruku a odviedla

ho.

– Vidíte, mama, – povedala Kitty kňažnej, – a vy sa čudujete, že ju

obdivujem.

Keď Kitty na druhý deň pozorovala neznámu priateľku, všimla si, že

vzťah m-lle Varenky k Levinovi a jeho spoločníčke je už taký ako k

ostatným jej protégés29. Vyhľadávala ich, zhovárala sa s nimi, robila

tlmočníčku žene, ktorá nehovorila žiadnym cudzím jazykom.

Kitty začala matku ešte horlivejšie prosiť, aby jej dovolila zoznámiť

sa s Varenkou. A čo aké nepríjemné bolo kňažnej spraviť prvý krok v

zoznámení sa s pani Štalovou, čo si trúfala byť na niečo hrdá,

povypytovala sa na Varenku, a keď si o nej zistila všetky podrobnosti, z

ktorých sa dalo usúdiť, že tá známosť nemôže škodiť, hoci ani

bohvieako osožiť, sama zašla za Varenkou a zoznámila sa s ňou.

Zvolila si chvíľu, keď sa dcéra vybrala k prameňu a Varenka zastala

oproti pekárstvu, a pristúpila k nej.

28vzplanutia (franc.)

29chránencom (franc.)

203

– Dovoľte, aby som sa s vami zoznámila, – oslovila ju so svojím

dôstojným úsmevom. – Moja dcéra sa do vás zaľúbila, – pokračovala. –

Možno však neviete, kto som. Ja…

– Je to viac ako obojstranné, kňažná, – rýchlo odpovedala Varenka.

– Ako ste len včera poslúžili nášmu úbohému krajanovi! Varenka sa

začervenala.

– Už ani neviem, nezdá sa mi, že som niečo zvláštne spravila.

– Čožeby nie, ušetrili ste toho Levina vytriasačiek.

– Áno, jeho compagne30 ma dala zavolať a ja som sa usilovala

nejako ho uchlácholiť; je veľmi chorý a nie je spokojný s lekárom. A ja

už som navyknutá starať sa o takých pacientov.

– Hej, počula som, že bývate v Mentone s vašou tetuškou, madame

Štalovou, ak sa nemýlim. Poznala som sa s jej belle-soeur.

– Nie, nie mi je tetou. Volám ju síce maman, ale nie som jej rodina;

vychovala ma, – tu sa Varenka zase začervenala.

Vyznelo to tak proste, výraz Varenkinej tváre bol taký milý,

pravdivý a úprimný, že kňažná pochopila, prečo si ju Kitty obľúbila.

– No a čo bude s tým Levinom? – spýtala sa kňažná.

– Odchádza, – odpovedala Varenka.

To sa už vracala od prameňa Kitty, celá rozžiarená, že sa matka

zoznámila s jej neznámou priateľkou.

– Tak teda, Kitty, tvoje vrúcne želanie zoznámiť sa s m-lle…

– Varenkou, – s úsmevom dopovedala Varenka, – tak ma všetci

volajú.

Kitty sa zapálila od radosti a dlho mlčky stískala ruku novej

priateľke, jej ruka však stisk neopätovala, len nehybne ležala v Kittinej

ruke. Ruka stisk neopätovala, ale tvár m-lle Varenky žiarila miernym,

radostným, aj keď trocha smutným úsmevom, odhaľujúcim veľké, ale

pekné zuby.

– Už dávno som po tom túžila.

– Ale máte stále toľko práce…

– Ach, naopak, vôbec nemám prácu, – povedala Varenka, no vzápätí

musela nové známe opustiť, lebo k nej bežali dve malé dievčatká,

Rusky, dcéry istého pacienta.

– Varenka, volá vás mama! – kričali.

A Varenka šla s nimi.

30spoločníčka (franc.)

204

32

Podrobnosti, ktoré sa kňažná dozvedela o Varenkinej minulosti a o

vzťahu k madame Štalovej, ako aj o madame Štalovej samej, boli

nasledujúce.

Madame Štalová, o ktorej jedni vraveli, že si utrápila muža, druhí

zas, že on utrápil ju svojím nemravným životom, bola odjakživa

chorľavá a výstredná. Keď porodila už po rozvode svoje prvé dieťa,

dieťa hneď umrelo, a rodina pani Štalovej, ktorá vedela, aká je citlivá, v

obave, aby ju tá správa nezabila, podstrčila jej iné dieťa, čo sa narodilo

v tú istú noc a v tom istom dome v Petrohrade – dcéru dvorného

kuchára.

Bola to Varenka. Madame Štalová sa neskôr dozvedela, že Varenka

nie je jej dieťa, ale ju vychovávala ďalej, tým skôr, že Varenka čoskoro

po tej udalosti stratila všetkých príbuzných.

Madame Štalová žila už vyše desať rokov nepretržite v cudzine, na

juhu, a bola trvalé pripútaná na lôžko. Jedni vraveli, že madame

Štalová si zámerne v spoločnosti vytvorila postavenie cnostnej, hlboko

veriacej ženy; iní zase vraveli, že i v hĺbke duše je tou bytosťou

vysokých mravných kvalít, čo žije len pre blaho blížnych, akou sa

navonok zdá. Nikto nevedel, aké náboženstvo vyznáva: katolícke,

protestantské a či pravoslávne; jedno však bolo isté – stýkala sa s

najvyššími predstaviteľmi všetkých cirkví a vyznaní.

Varenka s ňou žila stále v cudzine a všetci, čo poznali madame

Štalovú, poznali a mali radi m-lle Varenku, ako ju všetci volali.

Keď sa kňažná dozvedela všetky tieto podrobnosti, nevidela už nič

pohoršujúce na zblížení sa dcéry s Varenkou, tým skôr, že Varenka

mala vyberané spôsoby aj výchovu: plynne hovorila po francúzsky a po

anglicky a čo je hlavné, madame Štalová po nej odkázala, že pre

chorobu je nútená zriecť sa potešenia zoznámiť sa s kňažnou.

Keď sa Kitty osobne zoznámila s Varenkou, bola čoraz väčšmi

očarená novou priateľkou a nebolo dňa, čo by v nej neodhalila nové

klady.

Kňažná sa dopočula, že Varenka vie pekne spievať, poprosila ju

teda, či by k nim neprišla večer zaspievať.

– Kitty hrá a klavír máme, nie je síce bohvieaký, ale aj tak by ste

nám spravili veľkú radosť, – povedala kňažná so svojím strojeným

úsmevom, ktorý Kitty najmä teraz ťažko znášala, lebo si všimla, že

Varenka veľkú chuť do spievania nemá. No Varenka aj tak večer prišla

205

a priniesla so sebou noty. Kňažná pozvala Máriu Jevgenievnu s dcérou

a plukovníka.

Varenka vyzerala, že jej prítomnosť cudzích ľudí vôbec neprekáža, a

hneď prikročila ku klavíru. Nevedela sa sprevádzať, ale výborne

spievala z nôt. Sprevádzala ju Kitty, tá zas dobre hrala na klavíri.

– Ste výnimočný talent, – vyhlásila kňažná, keď Varenka prekrásne

zaspievala prvú skladbu.

Mária Jevgenievna s dcérou jej ďakovali a vychvaľovali ju.

– Aha, pozrite, – zvolal plukovník, ako pozrel oblokom, – koľko

poslucháčov sa zišlo. – Pod oblokmi naozaj stálo dosť veľa ľudí.

– Som veľmi rada, že sa vám to páči, – povedala Varenka

jednoducho. Kitty s hrdosťou pozerala na svoju priateľku. Obdivovala

jej umenie i hlas, jej tvár, ale najmä obdivovala jej spôsoby, to, že si

Varenka očividne o svojom speve nič zvláštne nemyslí a všetky chvály

sú jej ľahostajné; len akoby sa spytovala: mám ešte spievať, alebo to už

stačí?

„Ja na jej mieste,“ pomyslela si Kitty, „by som až tak rástla od

pýchy! Ako by ma tešil ten zástup pod oblokmi! No jej je to celkom

jedno. Ju poháňa len želanie vyhovieť maman, poslúžiť jej. Čo to v nej

je? Čo jej len dáva tú silu pohŕdať všetkým a byť takou nezávislou,

pokojnou? Ako rada by som to vedela a naučila sa to od nej,“

rozmýšľala Kitty, ako hľadela do tej pokojnej tváre. Kňažná Varenku

poprosila, aby ešte niečo zaspievala, a Varenka zaspievala aj druhú

skladbu práve tak pokojne, jasne a pekne; stála vzpriamene pri klavíri a

vyklopkávala takt chudou tmavou rukou.

V notách nasledovala talianska pieseň. Kitty zahrala predohru a

pozrela na Varenku.

– Tú vynechajme, – Varenka sa začervenala.

Kitty naľakane uprela na ňu spýtavý pohľad.

– Tak teda inú, – súhlasila rýchle a začala prevracať listy, lebo sa

hneď dovtípila, že s piesňou asi niečo súvisí.

– Nie, – povedala Varenka a položila s úsmevom ruku na noty, –

zaspievam tú pieseň. – A zaspievala ju práve tak nevzrušene,

ľahostajne a pekne ako predošlé piesne.

Keď skončila, zase jej všetci ďakovali a pobrali sa piť čaj. Kitty a

Varenka vyšli do záhrady pri dome.

– S tou piesňou je spätá dáka vaša spomienka, však mám pravdu? –

spýtala sa Kitty. – Nemusíte nič hovoriť, – rýchlo dodala, – len

povedzte, či je to tak?

206

– Ale prečo? Môžem vám porozprávať, – riekla Varenka proste a

nevyčkajúc odpoveď, pokračovala: – Áno, ide o spomienku, o

spomienku kedysi veľmi trpkú. Milovala som istého človeka a tú

pieseň som mu spievala.

Kitty mlčky, dojato pozrela na Varenku široko otvorenými očami.

– Milovala som ho, on miloval mňa; ale jeho matka bola proti, a tak

si vzal inú. Teraz býva neďaleko nás, zavše ho vídam. Však ste si

nemysleli, že som i ja mala lásku? – spýtala sa a peknou tvárou sa jej

slabučko mihol záblesk toho, čo ju kedysi, to Kitty cítila, ožarovalo

celú.

– Prečo nie? Keby som bola mužom a poznala by som vás, nemohla

by som milovať inú. Len nechápem, ako mohol kvôli matke na vás

zabudnúť a spraviť vás nešťastnou; nemal srdce.

– O nie, on je veľmi dobrý, a ja nie som nešťastná; naopak, som

veľmi šťastná. A ako, dnes sa už nebude spievať? – dodala a vykročila

k domu.

– Aká ste dobrá, aká ste len dobrá! – zvolala Kitty, zadržala ju a

pobozkala. – Keby som len trošku bola ako vy.

– Prečo by ste mali byť ako niekto? Sama osebe ste dobrá, – usmiala

sa Varenka svojím krotkým, ustatým úsmevom.

– Nie, vôbec nie som dobrá. No povedzte mi… Počkajte, sadnite

si, – povedala Kitty, nanovo ju usádzajúc na lavičku vedľa seba. –

Povedzte, neuráža vás pomyslenie, že niekto pohrdol vašou láskou, že

vás odmietol…?

– Ale veď ňou nepohrdol; verím, že ma miloval, ale bol poslušným

synom…

– Dobre teda, ale keby to nespravil kvôli matke, ale len tak,

sám…? – spýtala sa Kitty, pričom si uvedomovala, že prezradila svoje

tajomstvo a že jej tvár, blčiaca rumencom studu, ju už usvedčila.

– V tom prípade by sa zachoval podlo a ja by som za ním

nebanovala, – odpovedala Varenka, ktorá zrejme pochopila, že už nie je

reč o nej, ale o Kitty.

– A čo urážka? – vyhŕkla Kitty. – Na urážku sa nedá zabudnúť, nedá

zabudnúť, – vravela a predstavila si svoj pohľad na poslednom plese,

keď hudba prestala hrať.

– O akej urážke hovoríte? Veď vy ste sa nezachovali podlo!

– Horšie ako podlo – hanebne.

Varenka pokrútila hlavou a položila si ruku na Kittinu ruku.

– Ale prečo hanebne? – zvolala. – Nemohli ste predsa povedať

človeku, ktorému ste ľahostajná, že ho milujete?

207

– To nie, pravdaže; povedať som mu ani slova nepovedala, ale vedel

to. Áno, áno, sú isté pohľady, spôsob, akým sa človek správa. Aj keby

som sto rokov žila, nezabudnem na to.

– Raz nechápem. Ide o to, či ho ešte milujete, alebo nie, – povedala

Varenka, ktorá nazývala všetko pravým menom.

– Nenávidím ho; nemôžem si to odpustiť.

– Ale čo vlastne?

– Tú hanbu, urážku.

– Ach, keby bola každá taká precitlivená ako vy! – namietla

Varenka. – Nieto dievčaťa, čo by také niečo nezažilo. A pritom je

všetko tak málo dôležité.

– A čo teda je dôležité? – spýtala sa Kitty a zahľadela sa jej do tváre

začudovane i zvedavo.

– Ach, všeličo je dôležité, – usmiala sa Varenka.

– Ale čo?

– Ach, všeličo je dôležitejšie, – odpovedala Varenka v pomykove.

No vtom zavolala z obloka kňažná:

– Kitty, chladno je. Buď si zober šál, alebo poď dnu.

– Naozaj, je načase! – Varenka vstala. – Ešte sa musím staviť u m-

me Berthovej; poprosila ma, aby som k nej zašla.

Kitty ju držala za ruku a s vášnivou zvedavosťou, úpenlivo sa jej

pohľadom spytovala: „Čo, čo je to zo všetkého najdôležitejšie, čo dáva

taký pokoj? Vy to viete, povedzte mi to!“ Lenže Varenka nechápala, na

čo sa jej spytoval Kittin pohľad. Pamätala len na to, že teraz musí zájsť

k m-me Berthovej a prísť včas, na dvanástu, domov, keď sa u maman

podáva čaj; vošla do domu, vzala si noty, rozlúčila sa so všetkými a

chcela ísť.

– Ak dovolíte, odprevadím vás, – ponúkol sa plukovník.

– Veru, ako by šla sama teraz v noci? – pridala sa kňažná. – Pošlem

hádam Parašu.

Kitty videla, že Varenka pri slovách, že ju treba odprevadiť, len s

námahou potláča úsmev.

– Ale nie, vždy chodievam sama, a ešte sa mi nikdy nič nestalo, –

namietla a vzala si klobúk. Pobozkala ešte raz Kitty a neprezradiac jej,

čo je dôležité, bodrým krokom, s notami pod pazuchou vykročila do

šera letnej noci, zmizla a odniesla so sebou tajomstvo, čo je dôležité a

čo jej dáva ten závideniahodný pokoj a dôstojnosť.

33

208

Kitty sa zoznámila aj s madame Štalovou a táto známosť vedno s

Varenkiným priateľstvom na ňu silne vplývali a boli útechou v jej žiali.

Útechu našla v tom, že sa jej vďaka tejto známosti otvoril celkom nový

svet, ktorý nemal nič spoločné s jej minulosťou, bol to svet vznešený a

nádherný a z jeho výšky sa už dalo pokojne pozerať na minulosť. Kitty

objavila, že okrem inštinktívneho života, ktorým sa doteraz dala

unášať, jestvuje život duševný. Tento život sa jej odkrýval pomocou

náboženstva, no pomocou náboženstva nemajúceho nič spoločné s tým,

ktoré Kitty poznala od malička a prejavovalo sa v omšiach a vo

večerných pobožnostiach v Útulku pre vdovy, kde sa dalo stretať so

známymi, a v učení sa staroslovanských textov, ktoré sa pod kňazovým

vedením učila naspamäť; bolo to náboženstvo vznešené, tajomné, späté

s mnohými ušľachtilými myšlienkami a citmi, v ktoré mohla veriť

nielen preto, že sa jej to prikazovalo, ale ktoré mohla naozaj milovať.

Toto všetko Kitty nepoznala z jej slov. Madame Štalová sa

zhovárala s Kitty ako s milým dieťaťom, ktorému sa človek teší ako

spomienke na vlastnú mladosť, a len raz sa zmienila, že láska a viera

poskytne útechu v každom zármutku a že Kristov súcit obsiahne každý

náš aj ten najnepatrnejší zármutok, ale hneď sa rozhovorila o inom.

Kitty však v každom jej pohybe, v každom slove, v každom jej

nadzemskom pohľade, ako ho nazývala Kitty, a hlavne v príbehu jej

života, ktorý poznala od Varenky vo všetkom nachodila to, „čo je

dôležité“ a čo dosiaľ nepoznala.

No akokoľvek vznešená bola povaha madame Štalovej, akokoľvek

dojemný bol príbeh jej života, akokoľvek vznešená a cituplná jej reč,

Kitty v nej nevdojak spozorovala črty, čo ju miatli. Všimla si, že sa

madame Štalová pohŕdavo usmievala, keď sa vypytovala na jej rodinu,

čo bolo v rozpore s kresťanskou dobrotou. Aj to si všimla, že keď u nej

našla katolíckeho farára, madame Štalová úzkostlivo dbala, aby mala

tvár v tieni, čo vrhalo tienidlo, a usmievala sa akosi zvláštne. Čo aké

malicherné boli tieto dva postrehy, predsa ju len miatli a začala o

madame Štalovej pochybovať. Zato však Varenka, osamelá, bez rodiny,

bez priateľov, s trpkým sklamaním v duši, Varenka, čo si nič neželala a

za ničím neželela, bola stelesnením tej dokonalosti, o akej sa Kitty

opovážila len snívať. Pri Varenke pochopila, že musí len zabudnúť na

seba a milovať blížnych, a bude vyrovnaná, šťastná a šľachetná. A

takou chcela Kitty byť. Keď už teraz celkom pochopila, čo je

najdôležitejšie, neuspokojila sa s tým, že by ostala len pri obdivovaní,

ale hneď sa celým srdcom oddala novému svetu, čo sa jej otvoril.

Vychádzajúc z toho, čo jej Varenka rozprávala o činnosti madame

209

Štalovej a ostatných ľudí, ktorých spomínala, Kitty si už zostavila plán

budúceho života. Takisto ako neter madame Štalovej Aline, o ktorej jej

Varenka veľa rozprávala, bude, nech by kde bola, vyhľadávať

nešťastných ľudí, pomáhať im, nakoľko jej budú sily stačiť, bude

rozdávať Biblie, bude z Biblie čítať chorým, zločincom, umierajúcim.

Myšlienka, že bude čítať z Biblie zločincom ako Aline, Kitty priam

očarila. No to všetko boli tajné túžby, Kitty ich neprezradila ani matke,

ani Varenke.

Napokon, ako tak čakala na vhodný čas, keď bude môcť vo veľkom

uskutočňovať svoje plány, Kitty si aj teraz v kúpeľoch, kde bolo toľko

chorých a nešťastných ľudí, ľahko našla príležitosť žiť podľa nových

zásad, napodobňujúc Varenku.

Sprvu si kňažná všimla len toľko, že Kitty je pod silným vplyvom

svojho engouement, ako to ona volala, voči pani Štalovej, a hlavne voči

Varenke. Videla, že Varenku nielen napodobňuje v jej činnosti, ale

mimovoľne napodobňuje aj spôsob, ako chodí, hovorí, žmurká. No

neskôr si kňažná všimla, že dcéra prekonáva nezávisle od tohto ošiaľu

akýsi vnútorný prerod.

Kňažná videla, že Kitty po večeroch čítava Bibliu vo francúzštine,

dar od pani Štalovej, čo predtým nerobievala; že sa vyhýba známym zo

spoločnosti a stýka sa s pacientmi, ktorí boli pod ochranou Varenky,

najmä s istou nezámožnou rodinou chorého maliara Petrova. Kitty bola

zjavne hrdá na to, že v tej rodine plní povinnosti milosrdnej sestry. To

všetko bolo pekné a kňažná proti tomu nič nenamietala, tým skôr, že

Petrovova žena bola poriadna žena a že princezná, keď si všimla

Kittinu činnosť, nevedela ju vynachváliť a volala ju anjelom

utešiteľom. Všetko by bolo veľmi pekné, keby sa to neprepínalo.

Kňažná totiž videla, že dcéra upadá do extrému, aj jej to povedala.

– II ne faut jamais rien outrer31, – vravela jej.

No dcéra jej nedala nijakú odpoveď; len si pomyslela, že v súvislosti

s kresťanstvom by sa o prepínaní nemalo hovoriť. Ako sa vôbec môže

prepínať v nasledovaní učenia, ktoré prikazuje: tomu, kto ťa udrie po

tvojom pravom líci, nastav i to druhé, a tomu, čo ti chce vziať košeľu,

nechaj i plášť! No kňažnej sa toto prepínanie nevidelo a ešte väčšmi sa

jej nevidelo, že jej Kitty nechce otvoriť srdce, to cítila. Kitty naozaj

tajila pred matkou nové názory a pocity. Netajila ich preto, že by si

matku nevážila, nemilovala, ale len preto, že bola jej matkou.

Hocikomu inému by sa ochotnejšie zverila ako matke.

31 V ničom sa nemá nikdy prepínať (franc.)

210

– Akosi dávno u nás nebola Anna Pavlovna, – povedala kňažná o

Petrovovej. – Už som ju aj volala. Voľačo jej sadlo na nos.

– Ale prečo, ja som nič také nezbadala, – zapálila sa Kitty.

– Ani ty si u nich dávno nebola, však?

– Zajtra by sme si radi spravili výlet do hôr, – odpovedala Kitty.

– Len si choďte, – súhlasila kňažná a pozrela dcére do rozpačitej

tváre, usilujúc sa uhádnuť príčinu jej rozpakov.

V ten deň prišla Varenka na obed s tým, že Anna Pavlovna si to so

zajtrajším výletom do hôr rozmyslela. A kňažnej neušlo, že sa Kitty

opäť zapálila.

– Kitty, nestalo sa ti u Petrovovcov niečo nepríjemné? – spýtala sa

kňažná, keď Varenka odišla. – Prečo k nám už Petrovova žena

neposiela deti, ani sa sama neukáže?

Kitty odpovedala, že sa nič neprihodilo a že vôbec nechápe, čo môže

mať Anna Pavlovna proti nej. Kitty povedala svätú pravdu. Nevedela,

prečo sa Anna Pavlovna voči nej zmenila, ale tušila prečo. Tušila čosi

také, s čím sa matke ani samej sebe nemohla priznať. Bol to pocit, aký

si človek uvedomuje, ale nemôže si ho priznať – také hrozné a

zahanbujúce je priznať si omyl.

Znova a znova si v spomienkach rozoberala svoj vzťah k tej rodine

Spomínala na naivnú radosť, ktorá sa pri ich stretnutiach zračila na

okrúhlej srdečnej tvári Anny Pavlovny; spomínala na ich tajné porady o

chorom, na úskoky, ako ho odlákať od práce, ktorú mal zakázanú a

odviesť ho na prechádzku; na prítulnosť najmladšieho chlapčeka, ktorý

ju volal „moja Kitty“ a nechcel ísť bez nej spať. Aké to bolo všetko

krásne! Potom si predstavila vycivenú postavu Petrova s jeho dlhým

krkom, v jeho hnedom žakete; jeho riedke vlnité vlasy, pátravé modré

oči, ktoré Kitty spočiatku naháňali strach, a jeho trpiteľské úsilie, aby

vyzeral v jej prítomnosti veselý a čulý. Spomínala, koľko námahy ju

spočiatku stálo premôcť v sebe odpor, ktorý k nemu ako ku všetkým

suchotinárom cítila, a s akým úsilím si vymýšľala, čo mu má povedať.

Spomínala na plachý, dojatý pohľad, ktorým na ňu hľadel, a na

zvláštny pocit útrpnosti a stiesnenosti a neskôr vedomie vlastnej

šľachetnosti, ktoré pritom cítila. Aké to bolo všetko krásne! No tak to

bolo len spočiatku. Lebo potom, pred niekoľkými dňami, sa zrazu

všetko pokazilo. Anna Pavlovna vítala Kitty so strojenou milotou a

vytrvalo sledovala ju i muža.

Nebodaj bola príčinou ochladnutia Anny Pavlovny tá jeho dojímavá

radosť, keď prichádzala!

211

„Áno,“ spomínala, „bolo niečo neprirodzené na Anne Pavlovne a

nezhodovalo sa nijako s jej dobrotou, keď predvčerom zlostne

povedala: „Ustavične len vás vyčkáva, ani kávu bez vás piť nechcel, a

slabý je ani mucha!“

„Áno, možno jej aj to bolo nepríjemné, keď som mu podala pléd.

Nestálo to za reč, ale on to prijal akosi trápne, tak dlho mi ďakoval, že

už aj mne bolo trápne. A potom môj portrét, ktorý sa mu tak vydaril. A

najmä – ten jeho pohľad, zmätený a nežný! – Áno, áno, je to tak!“ s

hrôzou sa ubezpečovala Kitty. „Ale nie, to predsa nemôže byť, to

nesmie byť! Je taký úbohý!“ vravela si zase o chvíľu.

Tieto pochybnosti jej kalili pôvab nového života.

212

34

Knieža Ščerbackij, ktorý ešte pred ukončením liečebnej kúry odišiel

z Karlových Varov do Badenu a Kissingenu, aby sa pri známych

Rusoch, ako vravel, nadýchal ruského vzduchu, vrátil sa k rodine.

Knieža a kňažná sa v názoroch na život v cudzine prudko

rozchádzali. Kňažnej prichodilo všetko nádherné a napriek svojmu

vyhranenému postaveniu v ruskej spoločnosti, usilovala sa v cudzine

vystupovať ako európska dáma, ktorou teda raz nebola – bola to totiž

typická ruská veľkomožná pani – a preto sa aj musela pretvarovať, čo

jej bolo trochu nepohodlné. Kniežaťu, naopak, prichodilo v cudzine

všetko mrzké, ťažko znášal európsky životný štýl, pridŕžal sa ruských

zvykov a náročky sa usiloval vyzerať v cudzine menej európsky, ako

bol v skutočnosti.

Knieža sa vrátil schudnutý, s ovisnutými lícami, ale v tej

najbodrejšej nálade. Jeho dobrá nálada sa ešte vystupňovala, keď našiel

Kitty dokonale vyliečenú. Zvesť o Kittinom priateľstve s pani Štalovou

a Varenkou a postrehy kňažnej o prerode, ktorý sa v Kitty údajne

odohral, knieža zarazili a vzbudili v ňom obvyklý pocit žiarlivosti,

vzťahujúci sa na všetko, čo upútalo dcéru bez jeho účasti, a strach, aby

sa dcéra nevymanila spod jeho vplyvu a neunikla do akýchsi jemu

nedostupných sfér. No tieto nepríjemné zvesti pohltilo more

dobrosrdečnosti a veselosti, ktoré vždy v sebe mal a ktoré sa účinkom

karlovarskej minerálnej vody ešte prehĺbilo.

Na druhý deň po príchode vybral sa knieža vo svojom dlhom kabáte,

so svojimi ruskými vráskami a ovisnutými lícami, podoprenými tvrdým

golierom, vo výbornej nálade s dcérou ku prameňom.

Bolo nádherné ráno; úhľadné veselé domy so záhradkami, pohľad na

veselo pracujúce, od piva kypré, červenolíce a červenoruké nemecké

slúžky a žiarivé slnko rozveseľovali srdce; no čím bližšie prichádzali k

prameňom, tým častejšie stretali chorých a ich zjav pôsobil v

normálnych podmienkach usporiadaného nemeckého života ešte

neútešnejšie. Kitty už ten protiklad neprekvapoval. Žiarivé slnko,

veselý ligot zelene, tóny hudby boli pre ňu prirodzeným rámcom pre

všetky známe tváre a obraty k zhoršeniu alebo zlepšeniu zdravia, ktoré

sledovala; ale pre knieža bol jas a ligot júlového rána a zvuky orchestra,

čo hral populárny veselý valčík, a najmä zjav oberučných slúžok čímsi

213

nenáležitým a priam ohavným v spojitosti so skleslo sa vlečúcimi

mŕtvolami, čo sa sem poschádzali zo všetkých kútov Európy.

Keď sa viedol popod pazuchy s milovanou dcérou, mával vždy pocit

hrdosti, aj akoby sa mu mladosť navracala, teraz sa však cítil akosi

trápne, ba hanbil sa za svoj rázny krok, za svoje mohutné, tukom

obrastené údy. Ba prichodil si ako človek, čo sa ocitne v spoločnosti

nahý.

– Nože ma predstav svojim novým priateľom, – vyzval dcéru a

lakťom si pritisol jej ruku. – Ešte aj tento tvoj hnusný Baden som si

obľúbil zato, že ťa tak postavil na nohy. Len tu máte smutno, veľmi

smutno. A to je kto?

Kitty mu menovala známe aj neznáme osoby, ktoré stretávali. Práve

pri vchode do parku stretli m-me Berthovú so spoločníčkou a knieža sa

potešil dojatému výrazu starej Francúzky, keď počula Kittin hlas. A

hneď sa s ním pustila prehnane milo, ako typická Francúzka, do reči,

vychválila ho, že má takú skvostnú dcéru, do nebies vynášala Kitty a

nazývala ju pokladom, perlou a anjelom utešiteľom.

– No tak je druhým anjelom, – prehodil knieža s úsmevom. –

Anjelom číslo jeden je pre ňu m-lle Varenka.

– Oh! M-lle Varenka je naozajstný anjel, allez32, – pridala sa m-me

Berthová.

Na kolonáde stretli aj Varenku. Ponáhľala sa im v ústrety a niesla

elegantnú červenú taštičku.

– Pozri, otecko mi prišiel! – prihovorila sa jej Kitty.

Varenka urobila pohyb, čosi medzi poklonou a pukerlíkom,

jednoducho a prirodzene, ako robievala všetko, a hneď sa s kniežaťom

rozhovorila, bez rozpakov a jednoducho, ako sa zhovárala s každým.

– Pravdaže vás poznám, dobre vás poznám, – usmial sa knieža, z

čoho Kitty s radosťou usúdila, že sa jej priateľka otcovi zapáčila. –

Kdeže sa tak ponáhľate?

– Je tu maman, – povedala a otočila sa ku Kitty. – Celú noc nespala

a doktor jej radí, aby šla trochu na vzduch. Nesiem jej ručnú prácu.

– Tak to by sme mali anjela číslo jeden! – vyhlásil knieža, keď

Varenka odišla.

Kitty videla, že by si z Varenky aj rád utiahol, ale akosi nemôže,

lebo sa mu zapáčila.

– A tak pekne-krásne uvidíme všetkých tvojich priateľov, – dodal, –

aj madame Štalovú, ak mi, pravda, preukáže česť, že sa ku mne prizná.

32 to iste (franc.)

214

– Vy ste sa predtým poznali, otecko? – spýtala sa Kitty so strachom,

lebo si všimla iskierky posmechu, čo pri spomenutí madame Štalovej

zažiarili v otcových očiach.

– Poznal som jej muža a trošku aj ju ešte predtým, ako sa dala k

pietistkám.

– A čo je to pietistka, otecko? – spýtala sa Kitty, už vystrašená tým,

že to, čo si tak vysoko cenila na madame Štalovej, má svoj názov.

– Ani ja to celkom presne neviem. Viem len toľko, že za všetko

blahorečí Bohu, za každé nešťastie, aj za to, že jej umrel muž, mu

blahorečí. No a pôsobí to smiešne, lebo žili spolu veľmi zle. A to je

kto? Aký úbohý tvor! – zvolal, keď na lavičke spozoroval pacienta

drobnej postavy v hnedom kabáte a bielych nohaviciach, ktoré tvorili

na kostiach jeho bezmäsých nôh čudné záhyby.

Pán nadvihol slamený klobúk nad vlnitými riedkymi vlasmi a

odhalil vysoké čelo, kde zanechal klobúk červený, iste bolestivý

otlačok.

– To je Petrov, maliar, – odpovedala Kitty a začervenala sa. – A

tamto je jeho žena, – dodala, ukážuc na Annu Pavlovnu, ktorá práve v

tej chvíli, keď sa blížili, odišla akoby naschvál za dieťaťom, čo odbehlo

po cestičke.

– Aký je úbohý, a akú má sympatickú tvár! – povedal knieža. – Čo

si za ním nešla? Nechcel ti niečo povedať?

– No poďme teda za ním, – Kitty sa rázne zvrtla. – Ako sa dnes

cítite? – spýtala sa Petrova.

Petrov sa oprel o palicu, vstal a uprel plachý pohľad na knieža.

– To je moja dcéra. Dovoľte, aby som sa predstavil.

Maliar sa poklonil a v úsmeve odhalil biele čudne sa lesknúce zuby.

– Včera sme vás veľmi čakali, kňažná, – oslovil Kitty.

Pritom sa zatackal, a hneď ten pohyb zopakoval, aby to vyzeralo, že

sa zatackal úmyselne.

– Chcela som prísť, ale Varenka doniesla od Anny Pavlovny odkaz,

že nikam nepôjdeme.

– Ako to, že nepôjdeme? – zvolal Petrov, očervenel, a hneď nato sa

rozkašlal, pričom hľadal očami ženu. – Aneta! Aneta! – zavolal a na

tenkom bielom hrdle sa mu napäli žily hrubé ako povrazy.

Anna Pavlovna prišla k nim.

– Ako si mohla odkázať kňažnej, že nepôjdeme?! – podráždene

zašeptal, lebo hlas mu zlyhal.

215

– Dobrý deň, kňažná! – pozdravila Anna Pavlovna s neúprimným

úsmevom, čo tak málo pripomínal jej predošlé správanie. – Veľmi ma

teší, – prihovorila sa kniežaťu. – Už sa vás nemohli dočkať, knieža.

– Ako si mohla odkázať kňažnej, že nepôjdeme? – chrapľavo

zašepkal maliar ešte raz a ešte zlostnejšie, očividne ešte väčšmi

podráždený tým, že mu hlas zlyhal a nemôže dať slovám taký výraz,

aký by si bol želal.

– Ach, bože dobrý! Myslela som, že nepôjdeme, – namrzene

odpovedala žena.

– Ako to, keď… – rozkašlal sa a hodil rukou. Knieža nadvihol

klobúk a pobral sa s dcérou ďalej.

– Och, – vzdychol si ťažko, – och, úbožiaci!

– Veru, otecko, – povedala Kitty. – A ešte majú tri deti, nijakú

pomoc v domácnosti a skoro nijaké prostriedky. On dostáva čosi od

Akadémie – živo sa rozhovorila v úsilí potlačiť nepokoj, zapríčinený

čudnou zmenou v správaní Anny Pavlovny.

– A tamto je aj madame Štalová, – Kitty ukázala na vozík, v ktorom

pod slnečníkom, obložené vankúšmi, ležalo čosi v sivom a modrom.

Bola to pani Štalová. Za ňou stál zachmúrený zriadenec, Nemec ako

hora, čo ju vozil. Vedľa stál svetlovlasý gróf, Švéd, ktorého Kitty

poznala len podľa mena. V blízkosti vozíka sa ponevieralo zopár

pacientov, okukávali dámu ako nejaké čudo.

Knieža vykročil k nej. A Kitty mu hneď v očiach zbadala iskierku

posmechu, čo ju tak miatla. Pristúpil k madame Štalovej a neobyčajne

úctivo a šarmantne spustil skvelou francúzštinou, akou dnes už málokto

hovorí.

– Neviem, či sa na mňa pamätáte, ale rád by som sa vám poďakoval

za dobrotu, čo preukazujete mojej dcére, – povedal, keď si skladal

klobúk, a už si ho nezaložil.

– Knieža Alexander Ščerbackij, – madame Štalová zdvihla na neho

svoje nadzemské oči, v ktorých Kitty vybadala nevôľu. – Teší ma. Tak

veľmi som si obľúbila vašu dcéru.

– Zdravie ešte vždy neslúži?

– Na to som si už zvykla, – vyhlásila madame Štalová a predstavila

kniežaťu švédskeho grófa.

– Skoro vôbec ste sa nezmenili, – pokračoval knieža. – Nemal som

česť vidieť vás desať či jedenásť rokov.

– Áno, Boh zošle kríž, ale dáva silu aj niesť ho. Neraz sa človek až

čuduje, načo sa život pozemský tak vlečie… Z druhej strany! – okríkla

Varenku, čo jej zakrúcala nohy inak, ako chcela.

216

– Aby sme konali dobro, pravdepodobne, – nadhodil knieža a oči sa

mu smiali.

– O tom my nemôžeme rozhodovať, – vyhlásila pani Štalová, lebo

jej neunikol istý odtienok vo výraze kniežaťa. – Drahý gróf, tú knihu

mi teda pošlete? Budem vám nesmierne zaviazaná, – oslovila mladého

Švéda.

– Á! – zvolal knieža, zazrúc moskovského plukovníka, čo stál

obďaleč, poklonil sa pani Štalovej a pobral sa ďalej s dcérou i

plukovníkom, čo sa k nim pripojil.

– To je tá naša aristokracia, knieža! – poznamenal plukovník so

zámerom byť ironický; mal na pani Štalovú ťažké srdce, lebo si ho

nedala predstaviť.

– Stále rovnaká, – povedal knieža.

– A vy ste ju, knieža, poznali ešte pred chorobou, teda predtým, ako

ju choroba pripútala na lôžko?

– Áno. Som pamätníkom onej udalosti.

– Vraj už desať rokov nevstala z postele.

– Nevstala, lebo má krátke nohy. A strašnú postavu…

– Otecko, to nie je možné! – zvolala Kitty.

– Zlé jazyky tak vravia, zlatá moja. A tvoja priateľka Varenka si pri

nej užije, – dodal. – Och, tie choré panie veľkomožné!

– To sa teda mýliš, otecko! – ohnivo namietla Kitty. – Varenka ju

zbožňuje. A potom, koná toľko dobra! Môžeš sa spýtať, koho chceš! Ju

a Aline Štalovú pozná každý.

– Pripúšťam, – pritisol k sebe lakťom jej ruku. – No lepšie je, ak sa

dobro koná tak, aby o tom ľudia nevedeli.

Kitty zmĺkla, no nie preto, že by nemala čo povedať – ani otcovi

nechcela prezradiť svoje tajné myšlienky. Predsa však bolo čudné, že

čo ako si zaumieňovala nepodľahnúť otcovým názorom a zabrániť mu

prístup do svojho vnútra, cítila, že božský obraz pani Štalovej, ktorý

mesiac nosila v duši, nenávratne zmizol, ako zmizne postava z

pohodených šiat, len čo si človek uvedomí ich polohu. Ostala iba žena s

krátkymi nohami, ktorá leží v posteli, lebo má hroznú postavu, a trápi

pokornú Varenku zato, že jej zle zakladá pléd. A nijakým úsilím

predstavivosti sa už niekdajšia madame Štalová nedala prinavrátiť.

217

35

Knieža nakazil veselou náladou celú rodinu, známych, ba aj ich

domáceho, Nemca, u ktorého Ščerbackovci bývali.

Keď sa vrátili od prameňov, pozvali na kávu plukovníka, Máriu Jev-

genievnu aj Varenku a knieža kázal vyniesť stôl a kreslá do záhrady

pod gaštan, a tam prestrieť na olovrant. Aj do domáceho, aj do slúžky

akoby bol život vošiel pod vplyvom jeho veselosti. Poznali jeho

štedrosť a už o pol hodiny chorý lekár z Hamburgu, čo býval na

poschodí, závistlivo pozoroval z obloka veselú ruskú spoločnosť,

spoločnosť zdravých ľudí, čo sa uvelebila pod gaštanom. V chvejivom,

škvrnovitom tieni lístia, pri stole, prikrytom bielym obrusom a

založenom kanvicami, chlebom, maslom, syrom, studenou divinou,

sedela kňažná v čepčeku s fialovými stuhami a podávala šálky a

obložené chlebíky. Na druhom konci sedel knieža, výdatne sa

napchával a hlasno a veselo rozprával. Rozložil vedľa seba celý svoj

nákup: vyrezávané kazetky, paličkovú hru, nožíky na papier od

výmyslu sveta – nakúpil ich celú fúru po kúpeľoch, ktoré pochodil –

rozdával ich všetkým do radu, aj Lieschen, slúžke, či domácemu, s

ktorým žartoval vo svojej smiešnej lámanej nemčine, ubezpečujúc ho,

že nie kúpele vyliečili Kitty, ale jeho skvelá kuchyňa, predovšetkým

polievka zo sušených slivák. Kňažná si doberala knieža pre jeho ruské

zvyky, ale bola taká živá a veselá, ako dosiaľ v kúpeľoch nebola.

Plukovník, ako vždy, usmieval sa žartom kniežaťa; ale pokiaľ ide o

Európu, ktorú pozorne skúmal, ako si on myslel, držal stranu kňažnej.

Mária Jevgenievna, dobrá duša, sa šla pri každom žarte kniežaťa

popučiť a Varenka, čo ešte Kitty u nej nezažila, až malátnela od

tichého, no nákazlivého smiechu.

To všetko Kitty rozveseľovalo, ale bezstarostná byť nemohla. Nie a

nie rozriešiť záhadu, na ktorú ju nevoľky priviedol knieža svojím

humorným názorom na jej priateľov a na život, čo si tak obľúbila. K

tejto záhade sa pripájala ešte zmena jej vzťahu k Petrovovcom, čo sa

dnes tak viditeľne a nemilo prejavila. Každý bol veselý, len Kitty nie, a

to ju trápilo ešte väčšmi. Cítila sa podobne ako v detstve, keď ju za trest

zatvorili do jej izby a odtiaľ počúvala veselý smiech sestier.

– A načo si, prosím ťa, toho toľko pokúpil? – spýtala sa kňažná s

úsmevom, keď kniežaťu podávala šálku kávy.

218

– Chodíš si, chodíš, no a prídeš ku skliepku a tam núkajú tovar:

„Erlaucht, Exzellenz, Durchlaucht“33‚. No a keď už padne

„Durchlaucht“, nevydržíš – a desať toliarov je fuč.

– Len tak z nudy, – poznamenala kňažná.

– Pravdaže z nudy. Nuda taká, duša moja, že nevieš, kde sa podieť.

– Ako je možné, že sa nudíte, knieža? Teraz je v Nemecku toľko

všeličoho zaujímavého, – zamiešala sa Mária Jevgenievna.

– Keď už všetko zaujímavé poznám: polievku zo sušených slivák

poznám, hrach s klobásou takisto. Všetko poznám.

– Už len uznajte, knieža, ich ustanovizne sú zaujímavé, – namietol

plukovník.

– Čo je na nich, prosím vás, zaujímavé? Všetci sú spokojní ako

muchy v kyseli; nad všetkými zvíťazili. No ale prečo mám byť

spokojný ja? Nad nikým som nezvíťazil, ešte aj čižmy aby som si sám

sťahoval, aj predo dvere ich vykladal! Ráno musím vstať, rýchlo sa

obliecť a hybaj do salónu piť hnusný čaj. U nás doma je iná pesnička!

Zobúdzam sa pomaličky, na dakoho si pohundrem, ponadávam, celkom

sa preberiem, kadečo si premyslím, a to všetko pekne pomaličky.

– Ale čas sú peniaze, nezabúdajte, – poznamenal plukovník.

– Podľa toho aký čas! Poznám taký, že by človek celý mesiac za pol

rubľa dal, inokedy by polhodinu nedal za všetky poklady sveta. Pravda,

Katenka? Čo je, voľáka si smutná?

– Ale nie som.

– Kdeže sa ponáhľate? Poseďte si ešte, – prihovoril sa Varenke.

– Musím už domov, – Varenka vstala a nanovo sa rozosmiala.

Keď sa utíšila, rozlúčila sa a šla si dnu po klobúk. Kitty šla za ňou.

Ešte aj Varenka jej prichodila teraz iná. Nebola horšia, ale bola iná ako

tá z jej predošlým predstáv.

– Ach, už dávno som sa tak nezasmiala! – zvolala Varenka, keď si

brala slnečník a kapsičku. – Aký je váš otecko milý!

Kitty nevravela nič.

– Kedy sa stretneme? – spýtala sa Varenka.

– Maman by chcela navštíviť Petrovovcov. Nepôjdete k nim? –

spýtala sa Kitty, skúšajúc Varenku.

– Pôjdem, – odpovedala Varenka. – Už sa pomaly chystajú na cestu,

sľúbila som, že im pomôžem pri balení.

– No tak pôjdem k nim i ja.

– Nie, po čo by ste chodili?

33 Vaša milosť, Vaša excelencia, Vaša jasnosť (nem.)

219

– Ale prečo? Prečo? Prečo, – vybuchla Kitty so široko otvorenými

očami a aby Varenka neodišla, chytila jej slnečník. – Počkajte ešte,

prečo?

– Len tak; prišiel vám otecko, a potom, pred vami sa ostýchajú.

– Nie, nie, povedzte, prečo nechcete, aby som často navštevovala

Petrovovcov? Nechcete to, však je tak? Prečo?

– To som nikdy nepovedala, – pokojne namietla Varenka.

– Prosím vás, povedzte mi!

– Mám povedať všetko? – spýtala sa Varenka.

– Všetko, všetko! – opakovala Kitty.

– Nuž nič svetoborné sa nedeje, len to, že Michail Alexejevič (tak sa

volal maliar) chcel predtým odcestovať čím skôr, a teraz nechce, – s

úsmevom povedala Varenka.

– Ďalej, ďalej! – súrila Kitty a zachmúrene pozerala na ňu.

– No a Anne Pavlovne čosi vhuplo do hlavy a povedala, že nechce

zato, lebo ste tu vy. Bolo to nemiestne, pravdaže, ale pre toto, kvôli

vám sa pochytili. Sama viete, akí bývajú chorí ľudia popudliví.

Kitty mlčala a chmúrila sa čoraz väčšmi a Varenka hovorila sama –

chcela Kitty uchlácholiť a upokojiť ju, lebo videla, že sa chystá výbuch

len ešte nevedela, či sĺz alebo slov.

– Preto by ste nemali radšej chodiť… Predsa to chápete, nebuďte

urazená…

– Tak mi treba, tak mi treba! – spustila Kitty náhlivo, nedívajúc sa

priateľke do očí, a pritom jej vytrhla slnečník z rúk.

Varenka by sa aj bola usmiala, ako pozorovala detský hnev svojej

priateľky, ale bála sa, že ju tým urazí.

– Prečo – tak vám treba? Nechápem.

– Tak mi treba, lebo všetko bola len pretvárka, pretože to bolo

všetko vymyslené a nešlo mi to zo srdca. Čo ma bolo do cudzieho

človeka? A nakoniec ešte vysvitne, že som ja príčinou ich zvady a

robila som to, o čo nik nestál. A to všetko preto, že je to pretvárka. Len

pretvárka…!

– Ale čo by ste boli tou pretvárkou sledovali! – ticho sa ozvala

Varenka.

– Ach, aké je to sprosté, odporné! Bolo mi to treba…? Všetko je

pretvárka! – vravela Kitty, otvárajúc a zatvárajúc slnečník.

– No čo by ste tým boli sledovali?

– Aby som sa robila lepšia pred ľuďmi, pred sebou, pred Bohom,

každého som chcela oklamať. Áno, prestanem s tým! Radšej budem

zlá, ale aspoň nebudem falošnica a klamárka!

220

– Ale kto je tu klamárka? – vyčítavo povedala Varenka.

– Vyzerá to, akoby…

Lenže Kitty už pochytil záchvat hnevu. Nedala jej dohovoriť.

– Nehovorím o vás, vôbec nehovorím o vás. Vy ste dokonalosť

sama. Áno, áno, viem, že ste stelesnená dokonalosť; ale čo sa dá robiť,

keď ja som zlá. Keby som nebola zlá, nebolo by k tomuto došlo. Nech

teda som, aká som, ale pretvarovať sa nebudem. Čo je mňa do Anny

Pavlovny! Nech si žijú, ako chcú, a ja si tiež budem žiť, ako chcem.

Nemôžem byť iná… A to všetko aj tak nie je to pravé, nie je to

pravé…!

– No čo nie je to pravé? – nechápala Varenka.

– Nič nie je to pravé. Neviem inak žiť, len ako mi srdce káže, ale vy

žijete podľa svojich zásad. Ja som si vás obľúbila len tak, a vy istotne

hlavne zato, aby ste ma zachránili, poučili ma!

– Ste nespravodlivá.

– Nevravím predsa nič o iných, hovorím o sebe.

– Kitty! – ozval sa matkin hlas, – poď sem, ukáž otcovi tie granátky.

Kitty s hrdým výrazom, nepomeriac sa s priateľkou, vzala zo stola

škatuľku s granátkami a šla za mamou.

– Čo je s tebou? Čo si taká červená? – spýtal sa jej otec s mamou

odrazu.

– Nič, – povedala, – hneď prídem, – a bežala nazad.

„Ešte neodišla,“ pomyslela si. „Bože, čo jej poviem! Čo som to

porobila, čo som povravela? Prečo som jej ublížila? Čo mám robiť? Čo

jej teraz poviem?“ rozmýšľala Kitty a zastala pri dverách.

Varenka sedela v klobúku so slnečníkom v rukách pri stole a

obzerala si drôt, ktorý Kitty zlomila. Zodvihla hlavu.

– Varenka, odpusťte mi, odpusťte! – zašepkala Kitty a prikročila k

nej. – Už ani neviem, čo som povravela. Ja…

– Naozaj som vás nechcela zarmútiť, – usmiala sa Varenka.

Mier bol uzavretý. No od otcovho návratu nastala vo svete, v ktorom

Kitty žila, zmena. Nezriekla sa všetkého, čo poznala, ale uvedomila si,

že podľahla sebaklamu, mysliac si, že sa môže stať tým, čím sa chcela

stať. Akoby bola zrazu precitla; videla, aké je ťažké udržať sa bez

pretvárky a chvastúnstva na výške, ktorú chcela dosiahnuť; navyše

precítila všetku ťarchu sveta nešťastia, chorôb, umierajúcich, v ktorom

žila; priam trýznivé jej pripadalo úsilie, čo musela vynakladať na to,

aby ten svet mohla milovať, a tak zatúžila dostať sa čím skôr na čerstvý

vzduch, do Ruska, do Jergušovky, kde, ako sa dozvedela z listu, už

bývala sestra Dolly s deťmi.

221

Zato Kittina láska k Varenke neoslabla. Keď sa s ňou lúčila,

prehovárala ju, aby prišla k nim do Ruska.

– Prídem, až sa vydáte, – sľúbila Varenka.

– Nikdy sa nevydám.

– No tak nikdy neprídem.

– Tak už len preto sa vydám. No nie aby ste zabudli na svoj sľub!

Lekárova predpoveď sa splnila. Kitty sa vrátila domov, do Ruska,

vyliečená. Nebola taká bezstarostná a veselá ako bývala, ale bola

vyrovnaná. Moskovská tragédia bola už len spomienkou.

222

TRETIA ČASŤ

1

ergej Ivanovič Koznyšev si chcel oddýchnuť od duševnej práce, no

S namiesto toho, aby odcestoval do cudziny, ako mal vo zvyku,

prišiel koncom mája k bratovi na dedinu. Bol toho názoru, že najlepší

život je život dedinský. A teraz si prišiel tohto života k bratovi užiť.

Konstantin Levin sa mu veľmi potešil, tým skôr, že tohto leta už brata

Nikolaja nečakal. No hoci Konstantin Levin svojho brata miloval a

vážil si ho, bolo mu s ním na dedine akosi trápne. Bolo mu trápne, až

nepríjemne, keď pozoroval jeho vzťah k dedine. Pre Konstantina

Levina bola dedina miestom, kde naplno žil, totiž, kde sa radoval,

trápil, pracoval; pre Sergeja Ivanoviča bola dedina z jednej strany

oddychom po práci, z druhej – protijedom, pôsobiacim na skazenosť,

ktorý užíval s pôžitkom a vedomím jeho účinnosti. Konstantinovi

Levinovi vyhovovala dedina aj preto, že mu poskytovala široké pole

pôsobnosti pre naozaj užitočnú činnosť. Sergejovi Ivanovičovi

vyhovovala dedina najmä preto, že sa tam môže, ba musí nepracovať.

Okrem toho Konstantina mierne pohoršoval aj vzťah Sergeja Ivanoviča

k ľudu. Sergej Ivanovič hovoril, že ľud miluje a že ho pozná, a často so

sedliakmi besedoval – šlo mu to dobre, lebo sa nepretvaroval,

neafektoval – a z každej takej besedy vyvodzoval všeobecné závery v

prospech ľudu i na dôkaz toho, že tento ľud pozná. Takýto vzťah k

ľudu sa Konstantinovi Levinovi nepáčil. Konstantin videl v ľude len

hlavného účastníka spoločnej práce a odhliadnuc od všetkej úcty a

akejsi pokrvnej lásky k sedliakovi, ktorú, ako hovorieval, vsal do seba

vari s mliekom dojky, on sám, ako účastník spoločného diela, niekedy

sa nadchýnal silou, miernosťou a spravodlivosťou týchto ľudí, no

veľmi často, keď spoločné dielo vyžadovalo iné vlastnosti, pochytila ho

zlosť na ľud pre jeho ľahkomyseľnosť, nedbajstvo, opilstvo,

klamárstvo. Keby sa bol niekto Konstantina Levina spýtal, či ľud

miluje, rozhodne by nevedel, čo odpovedať. Miloval či nemiloval ľud

práve tak ako ľudí vo všeobecnosti. Pochopiteľne, ako dobrý človek

ľudí väčšmi miloval, ako nemiloval, a preto miloval aj ľud. Ale

milovať či nemilovať ľud ako niečo zvláštne nemohol, pretože s ľudom

223

nielenže žil, nielenže boli všetky jeho záujmy späté s ľudom, ale sám

seba pokladal za jeho súčasť a nevidel v sebe ani v ľude nijaké osobitné

klady ani zápory a nevedel sa ani nad ľud vyvyšovať. Okrem toho, aj

keď dlho žil v najužšom styku so sedliakmi ako pán a zmierovateľ, a čo

je hlavné, ako radca (sedliaci mu dôverovali a chodili k nemu po radu

aj zo vzdialenosti štyridsiatich vierst), nemal o sedliakoch nijaký určitý

názor a pri odpovedi na otázku, či ľud pozná, bol by mal také isté

ťažkosti ako pri odpovedi, či ľud miluje. Povedať, že ľud pozná, bolo

by preňho to isté, ako tvrdiť, že pozná ľudí. Ustavične poznával a

pozoroval ľudí všetkého druhu a medzi nimi aj ľudí-sedliakov, ktorých

pokladal za ľudí dobrých a zaujímavých a v ktorých ustavične

nachádzal nové črty, menil si o nich predošlú mienku a utváral si novú.

Sergej Ivanovič naopak. Práve tak, ako miloval a vychvaľoval dedinský

život ako protiklad k životu, ktorý nemiloval, práve tak miloval aj ľud

ako protiklad triedy ľudí, ktorú nemiloval, a práve tak pokladal ľud za

akýsi protiklad k ľuďom vo všeobecnosti. V jeho metodickej mysli sa

jasne utvorili určité podoby života ľudu, no prevažne z antitézy. Nikdy

svoju mienku o ľude a svoj vzťah k nemu nemenil.

Zakaždým, keď sa bratia v názoroch na ľud nezhodli, čo sa stávalo

neraz, Sergej Ivanovič brata porážal tým, že mal o ľude, jeho

charaktere, vlastnostiach a sklonoch určité predstavy; Konstantin Levin

však nijakú určitú nemennú predstavu nemal, takže ho brat v týchto

sporoch vždy usvedčil z protirečení.

Sergej Ivanovič videl v mladšom bratovi výborného chlapca, so

srdcom na pravom mieste (ako vravieval po francúzsky), no s

rozumom, i keď dosť bystrým, predsa len podliehajúcim chvíľkovým

dojmom, a preto plným protirečení. S blahovôľou staršieho brata aj

vysvetľoval význam určitých vecí, ale pravý pôžitok zo škriepok mať

nemohol, pretože ho porážal priľahko.

Konstantin Levin sa na brata díval ako na človeka veľmi múdreho,

veľmi vzdelaného, šľachetného v najlepšom zmysle slova a schopného

pracovať pre verejné blaho. Kdesi v hĺbke duše však cítil, a čím bol

starší a čím lepšie brata poznával, tým častejšie mu prichodilo na um,

že schopnosť pre verejné blaho, ktorú on, ako sa mu zdalo, naskrze

nemá, možno ani nie je klad, ale naopak, istý nedostatok – nie

nedostatok dobrých, čestných, šľachetných túžob a sklonov, ale

nedostatok životnej sily, toho, čo sa rozumie pod pojmom srdce, toho

úsilia, ktoré núti človeka z nespočetných životných ciest, čo sa mu

núkajú, vybrať si len jednu a túžiť iba po nej. Čím lepšie brata

poznával, tým častejšie si všímal, že Sergeja Ivanoviča i mnohých

224

ďalších činiteľov v oblasti verejného blaha do tejto práce nepritiahlo

srdce, ale rozumom usúdili, že zapodievať sa verejným blahom je

správne, a preto sa s ním aj zapodievajú. V tejto domnienke utvrdil

Levina aj poznatok, že brat si otázky súvisiace s verejným blahom i s

nesmrteľnosťou duše nepripúšťa o nič viac k srdcu ako povedzme

partiu šachu či dômyselný mechanizmus nejakého nového stroja.

Okrem toho sa Konstantin na dedine s bratom cítil akosi trápne i

preto, že tu na dedine bol najmä v lete neustále zaneprázdnený

gazdovstvom a aj dlhý letný deň mu bol krátky na to, aby porobil

všetko potrebné, zatiaľ čo Sergej Ivanovič – oddychoval. A hoci teraz

oddychoval, teda nepracoval na svojom diele, navykol tak na duševnú

činnosť, že rád vyjadroval vybrúsenou, úspornou formou myšlienky, čo

sa mu rojili v hlave, a bol rád, keď ho niekto počúval. A tak jeho

najčastejším a za daných okolností najprirodzenejším poslucháčom mu

bol brat. Preto ho Konstantin nerád nechával osamote, i keď bol ich

vzájomný vzťah kamarátsky jednoduchý. Sergej Ivanovič rád ležiaval

na tráve, keď pálilo slnko, a pritom lenivo rozprával.

– Ani by si neveril, – vravel bratovi, – aká je pre mňa rozkoš môcť

takto naozaj po dedinsky leňošiť. Hlavu mám ako vymetenú, myšlienka

sa mi v nej nepohne.

Lenže Konstantina Levina nudilo takto sedieť a počúvať najmä

preto, lebo vedel, že bez neho vyvezú hnoj na nevyjamkované pole a

nakydajú ho hocijako, ak nebude pritom; ani nože v pluhoch

nezaskrutkujú, ale ich len zložia a potom povedia, že pluhy bolo škoda

vymyslieť a že veru také starodávne radlo je iná vec, a podobné reči.

– Dosť si sa už v tej horúčave nabehal, – dohováral mu Sergej

Ivanovič.

– Hej, len si ešte na chvíľočku musím odskočiť do kancelárie, –

odpovedal Levin a bežal na pole.

2

V prvých júnových dňoch sa stalo, že pestúnka a gazdiná Agafia Mi-

chajlovna niesla raz do pivnice pohár s čerstvo naloženými hríbmi,

pošmykla sa, spadla a vykĺbila si ruku v zápästí. Prišiel mladý

zhovorčivý, novopečený zemský lekár. Ruku prezrel, povedal, že

vykĺbená nie je, dal na ňu obklad a ostal na obed a pri obede očividne

vychutnával debatu so slávnym Sergejom Ivanovičom Koznyševom;

aby mohol prejaviť svoje pokrokové názory, vyrozprával mu všetky

225

újazdné klebety a ťažkal si, že so zemstvom je zle-nedobre. Sergej

Ivanovič pozorne počúval, vypytoval sa a povzbudený novým

poslucháčom otvoril stavidlá svojej výrečnosti a vyslovil niekoľko

výstižných a závažných postrehov ocenených mladým úctivým

lekárom, a postupne sa dostal do povznesenej, bratovi už známej

nálady, akú obyčajne po brilantnom a duchaplnom rozhovore mával. Po

lekárovom odchode sa Sergejovi Ivanovičovi zachcelo ísť na ryby. Rád

chodieval na ryby a akoby sa pýšil tým, že môže holdovať takej hlúpej

zábave.

Konstantin Levin, ktorý mal byť pri oračke a na lúkach, sa ponúkol,

že ho odvezie v kabriolete.

Bolo to obdobie roka, keď jar prechádza v leto, keď sa už ukazuje,

aká bude tohoročná úroda, keď sa začínajú starosti so sejbou na budúci

rok a blížia sa sená, keď sa raž už celá vyklasila a jej sivozelené, ešte

ľahké, nenaliate klasy sa vlnia vo vetre, keď zelený ovos, prerastený

chlpmi žltej trávy, sa kde-tu vyklasuje po neskorých siatbach, keď raná

pohánka už bujnie a pokrýva zem, keď dobytkom na kameň ušliapané

úhory sú do polovice zorané, okrem ciest, kde pluh nič nezmôže; keď

obschnuté kopy vyvezeného hnoja rozvoniavajú na svitaní vedno s

medúnkom a v doline čaká na kosu šíre more kultivovaných lúk, s kde-

tu sa černejúcimi hŕbami vypletého štiavu.

Bol to čas, keď v roľníckych prácach nastáva krátky oddych pred

žatvou, čo sa každoročne opakuje a vždy vyžaduje od ľudí krajné

vypätie síl. Úroda bola bohatá, nastali jasné, horúce letné dni s rosnými

krátkymi nocami.

Ak sa bratia chceli dostať na lúky, museli prejsť lesom. Sergej

Ivanovič po celý čas vychutnával nádheru lesa akoby tlmeného

záplavou lístia, ukazoval bratovi raz na starú lipu, skoro čiernu v tôni,

čo hýrila žltými prílistkami a šla už-už rozkvitnúť, raz na mladé

výhonky stromov, čo sa blyšťali ako smaragd. Konstantin Levin nerád

hovoril a nerád počúval o krásach prírody. Slová len uberali krásu toho,

čo videl. Pritakával bratovi, ale nevdojak začal rozmýšľať o inom. Keď

prešli les, celú jeho pozornosť pohltil úhor na vŕšku, tu sa žltnúci

trávou, tam udupkaný a rozrytý do políčok, tu zase zavalený kopami

hnoja, inde už zoraného. Po poli sa ťahala reťaz vozov. Levin ich

porátal a bol spokojný, že sa vyvezie všetko potrebné, a ako tak pozeral

na lúky, myšlienky mu preskočili na sená. Toto obdobie ho vždy akosi

celkom neobyčajne chytalo za srdce. Pri lúke zastavil koňa.

Ranná rosa sa ešte držala dole na husto trávnatom poraste, a Sergej

Ivanovič, aby si nezmočil nohy, poprosil Levina, aby ho v kabriolete

226

zaviezol cez lúku až k tamtej vrbine, kde sa držali okúne. Čo ako bolo

Konstantinovi Levinovi ľúto pováľať vlastnú trávu, vyšiel na lúku.

Vysoká tráva mäkko ovíjala kolesá voza a nohy koňa a nechávala na

mokrých spiciach a hlavách kolies semená.

Brat si sadol pod vrbinu, rozobral udice, Levin odviedol koňa,

priviazal ho a vnoril sa do nesmierneho, vetrom nečereného

sivozeleného lúčneho mora. Hodvábna tráva s dozrievajúcimi

semenami mu siahala v mokradi skoro po pás.

Konstantin Levin prešiel krížom cez lúku, vyšiel na cestu a tu stretol

starčeka so spuchnutým okom, ktorý niesol rojak s včelami.

– Čo je, Fomič? To si chytil? – spýtal sa.

– Horký chytil, Konstantin Mitrič! Len by som svoje ustrážil. Už mi

druhák po dva razy uletel… Ešte šťastie, že chlapi dobehli. Vaši orú.

Vypriahli, dobehli na koni…

– A akej si mienky, Fomič, kosiť, či čakať?

– Ktožehovie! Podľa mňa treba do Petra-Pavla čakať. Ale vy vždy

prv kosievate. Nuž, ak Boh dá, tráva bude dobrá. Statok bude mať

vôľu.

– A počasie ako, čo myslíš?

– To je v rukách Božích. Hádam sa aj to vydarí.

Levin sa vrátil k bratovi. Ryby nebrali, ale Sergej Ivanovič sa

nenudil, ba mal vari výbornú náladu. Levin videl, že ho rozhovor s

lekárom rozohnil a priam dychtí po tom, aby mohol rozprávať. Ale

Levin, naopak, chcel ísť čím skôr domov, aby na zajtra zariadil všetko

pokiaľ ide o koscov, a tým skoncoval s pochybami o kosbe, ktorá mu

tak veľmi ležala na srdci.

– Pôjdeme pomaly.

– Kam by sme sa ponáhľali? Poseďme si ešte. Aký si mokrý! Aj keď

ryby neberú, je to krásne. Každý lov má tú výhodu, že človek príde do

styku s prírodou. No nie je to nádhera táto oceľová voda? – zvolal. –

Tieto trávnaté brehy, – pokračoval, – mi zakaždým pripomenú tú

hádanku – poznáš? Tráva vraví vode: pohojdáme sa, pohojdáme…

– Tú hádanku nepoznám, – clivo odpovedal Levin.

3

– Vieš, rozmýšľal som o tebe, – pokračoval Sergej Ivanovič. – Až

rozum zastáva, čo sa deje vo vašom újazde, súdiac podľa toho, čo mi

porozprával ten lekár, takto celkom múdry mládenec. Už som ti vravel

227

a vravím znova: nie je pekné, že nechodíš na schôdze a vlastne sa

odťahuješ od práce v zemstve. Ak sa poriadni ľudia nebudú mať k činu,

pôjde, pochopiteľne, všetko naopak. Peniaze dávame, tie idú na platy,

no nieto škôl, felčiarov, pôrodných asistentiek ani lekární, ničoho nieto.

– Veď som sa o to pokúšal, – ticho a neochotne odpovedal Levin, –

raz nemôžem! Čo sa dá robiť!

– Ale čo vlastne nemôžeš? To teda nechápem, priznávam sa.

Ľahostajnosť, neschopnosť vylučujem, vari len nejde o lenivosť?

– Ani jedno, ani druhé, ani tretie. Pokúšal som sa a videl som, že nič

nezmôžem.

Ledva vnikal do zmyslu bratových slov. Pozeral na oranisko za

riekou a videl tam čosi čierne, ale nerozoznal, či je to kôň, či šafár na

koni.

– Prečo by si nič nemohol? Po prvom pokuse, ktorý ti nevyšiel

podľa tvojich predstáv, si sa vzdal. Ako to, že nemáš v sebe štipku

ctižiadosti?

– Ctižiadosť, – odpovedal Levin, ktorý cítil, že sa ho brat dotkol na

citlivom mieste, – v tejto súvislosti nechápem. Keby mi na univerzite

boli povedali, že každý rozumie integrálnemu počtu, a ja by som mu

nerozumel – mohlo by sa hovoriť o ctižiadosti. No tu musí človek byť

najprv presvedčený, že pre tie veci má určité schopnosti, a čo je hlavné,

musí byť presvedčený, že tie veci sú veľmi dôležité.

– Kde je potom chyba! To je predsa dôležité, či nie? – namietol

Sergej Ivanovič, dotknutý tým, že sa bratovi zdá nedôležité, čím sa

zaoberá on, a najmä tým, že ho, to bolo zrejmé, takmer vôbec

nepočúval.

– Pre mňa to nie je dôležité, netýka sa ma to, tak čo potom…? –

odpovedal Levin, keď konečne zistil, že to, čo vidí, je šafár a že šafár,

podľa všetkého, chlapov už rozpustil. Obracali pluhy. „Vari už

poorali?“ pomyslel si.

– Zato ma môžeš počúvať, – ozval sa starší brat a jeho pekná

inteligentná tvár sa zachmúrila, – všetko má svoje hranice. Je v

poriadku, ak je niekto čudák a úprimná duša, čo neznáša faloš – to

chápem; ale to, čo vravíš ty, buď vôbec nemá zmysel, alebo má zmysel

celkom pomýlený. Ako môžeš pokladať za nedôležité, že ľud, ktorý

miluješ, ako tvrdíš…

„Nikdy som to netvrdil,“ pomyslel si Konstantin Levin.

– …hynie bez pomoci? Tupé babice nivočia deti, ľud väzí v

nevedomosti a ešte vždy je v pazúroch hocakého pisára, a ty, ktorému

228

dali do rúk prostriedok, ako to odstrániť, ty nepomáhaš, pretože to

podľa teba nie je dôležité.

A Sergej Ivanovič ho postavil pred dilemu: buď si taký zaostalý, že

nevidíš, čo všetko by si mohol spraviť, alebo sa nechceš vzdať svojho

pokoja, márnomyseľnosti a bohviečoho ešte, aby si to spravil.

Konstantin Levin cítil, že mu neostáva iné, len sa stiahnuť alebo sa

priznať, že nemá dosť porozumenia pre verejnú činnosť. A to ho

mrzelo a urážalo.

– Jedno aj druhé, – povedal napokon rozhodne. – Nezdá sa mi, že by

sa dalo…

– Čože? Nedala by sa poskytnúť lekárska pomoc, ak by sa peniaze

správne rozdelili?

– Veru nie, aspoň si myslím… Na štyroch tisíckach štvorcových

vierst nášho újazdu, s našimi ľadovými zápchami, fujavicami,

pracovnými vypätiami, nevidím možnosť poskytnúť všade lekársku

pomoc. A ja vôbec neverím v medicínu.

– No dovoľ, to už je vari zaujatosť… Uvediem ti tisíc príkladov…

No a školy?

– Načo školy?

– Čo to vravíš? Dá sa vôbec pochybovať o osohu vzdelania? Ak sa

zíde tebe, práve tak sa zíde aj inému.

Konstantin Levin sa cítil morálne pritisnutý k stene, a preto sa

rozohnil a nevoľky prezradil hlavnú príčinu svojej ľahostajnosti voči

verejnej činnosti.

– Možno je to na niečo dobré; len neviem, prečo by som sa ja mal

starať o zakladanie zdravotných stredísk, keď ich nikdy nevyužijem, a

škôl, kde svoje deti nikdy nepošlem a kde ani sedliaci nechcú svoje deti

posielať, a to ešte vôbec nie som presvedčený, či ich ta treba posielať!

Sergeja Ivanoviča na okamih zarazil nečakaný názor na vec; no v

okamihu zostavil nový plán útoku.

Odmlčal sa, vytiahol udicu, hodil ju o kus ďalej a obrátil sa k bratovi

s úsmevom:

– No dovoľ… Po prvé, zdravotné stredisko je predsa len na dačo

dobré. Napríklad kvôli Agafii Michajlovne sme posielali po zemského

lekára.

– Hej, ale si myslím, že jej ruka ostane aj tak navždy krivá.

– To sa ešte nevie… A potom, gramotného sedliaka, robotníka

potrebuješ väčšmi, aj ti je osožnejší.

– A to zas nie, spýtaj sa, koho chceš, – rozhodne namietol

Konstantin Levin, – gramotný človek je ako robotník oveľa horší. Ani

229

cesty sa nedajú opraviť; a len čo sa postavia mosty, okamžite ich ľudia

rozkradnú.

– Napokon, – zachmúril sa Sergej Ivanovič, ktorý neznášal, ak mu

niekto odporoval a najmä spôsobom, pri ktorom protivník ustavične

preskakoval z predmetu na predmet a bez akéhokoľvek súvisu uvádzal

nové dôvody, takže človek strácal prehľad a nevedel, na čo skôr

odpovedať, – napokon, o to tu nejde. Dovoľ, uznávaš, že vzdelanie je

ľudu prospešné?

– Uznávam, – prisvedčil Levin nečakane, no hneď si povedal, že si

to nemyslí naozaj. Cítil, že keď to uznáva, brat mu dokáže, že trepe

hlúposti, ktoré nemajú zmysel. Akým spôsobom mu dokáže, že trepe

hlúposti, ešte nevedel, ale vedel, že mu to dokáže logicky, a tak už len

čakal na ten dôkaz.

Argument bol oveľa jednoduchší, ako si Konstantin Levin myslel.

– Ak uznávaš, že je vzdelanie prospešné, – pokračoval Sergej

Ivanovič, – vtedy ako statočný človek nemôžeš byť proti nemu a

nesympatizovať s ním, a preto musíš zaň pracovať.

– No ešte som neuznal, že je vzdelanie dobré, – namietol Konstantin

Levin a začervenal sa.

– Ako to? Práve teraz si povedal…

– Totiž neuznávam ho ani za dobré, ani možné.

– To nemôžeš vedieť, ak si v tom smere ešte nič nespravil.

– No, pripusťme, – cúvol Levin, hoci vôbec nič nepripúšťal, –

pripusťme, že máš pravdu; no aj tak neviem, prečo by som sa ja mal o

to starať.

– Ako to?

– No, ak sme už tak ďaleko, teda mi to vysvetli z filozofického

hľadiska.

– Teda neviem, čo s tým má filozofia, – povedal Sergej Ivanovič

tónom, akoby bratovi upieral právo hovoriť o filozofii. A to Levina

popudilo.

– Že čo s tým má?! – spustil Levin rozohnene. – Myslím si, že

hybnou pákou všetkej našej činnosti je predsa len osobné blaho. Dnes

ja ako šlachtic nevidím v zemských ustanovizniach nič, čo by

prispievalo k môjmu blahobytu. Cesty nie sú lepšie a ani nemôžu byť

lepšie; moje kone ma vozia aj po zlých. Doktora a zdravotné stredisko

nepotrebujem, zmierovacieho sudcu nepotrebujem – ešte som ho

nevyhľadal a ani ho nikdy nevyhľadám. Školy nielenže nepotrebujem,

ale pokladám ich za čosi škodlivé, ako som ti už povedal. Pre mňa

zemské ustanovizne znamenajú len povinnosť platiť osemdesiat

230

kopejok z desiatiny, cestovať do mesta, nocovať tam s plošticami a

počúvať kadejaké somárstva a svinstvá, ale osobný záujem ma veru

nepoháňa nijaký.

– Dovoľ, – prerušil ho s úsmevom Sergej Ivanovič, – aký osobný

záujem nás poháňal pri oslobodzovaní sedliakov? A predsa sme na tom

pracovali.

– A nie! – skočil mu do reči Konstantin Levin ešte rozohnenejšie. –

Oslobodenie sedliakov bolo niečo celkom iné. Pri tom bol osobný

záujem. Človek túžil zhodiť zo seba jarmo, čo gniavilo nás všetkých,

všetkých spravodlivých ľudí. Ale iné je byť členom rady, rozhodovať o

tom, koľko čističov záchodov treba a ako viesť rúry po meste, v ktorom

nebývam; iné je byť členom poroty a súdiť sedliaka, čo ukradol šunku,

a šesť hodín počúvať kadejaké nezmysly, ktoré melú obhajcovia a

štátni zástupcovia, počúvať, ako sa predseda spytuje dedka Aľošku-

hlupáčika: „Teda priznávate, pán obžalovaný, fakt odcudzenia šunky?“

– Čo?

Konstantin Levin už odbočil, začal predstavovať predsedu a Aľošku-

hlupáčika, mysliac si, že to všetko patrí k veci.

No Sergej Ivanovič stisol plecami.

– No, a čo vlastne chceš tým povedať?

– Chcem povedať len toľko, že tie práva, ktoré sa mňa… môjho

osobného záujmu týkajú, budem vždy obhajovať zo všetkých síl; že

keď u nás študentov robili prehliadku a žandári čítali naše listy, bol

som odhodlaný zo všetkých síl brániť naše práva, brániť moje právo na

vzdelanie, slobodu. Chápem aj vojenskú povinnosť, ktorá sa dotýka

osudu mojich detí, bratov aj mňa samého; som ochotný uvažovať o

veciach týkajúcich sa mňa; ale rozhodnúť, čo robiť so štyridsiatimi

tisícimi zemských peňazí, alebo súdiť Aľošu-hlupáčika – v tom sa

nevyznám a ani to robiť neviem.

V Konstantinovi Levinovi akoby sa bola pretrhla hrádza výrečnosti.

Sergej Ivanovič sa usmial.

– Ak by si sa zajtra súdil, bolo by ti príjemné, keby si stál pred

voľakedajším trestným súdom?

– Nebudem sa súdiť. Určite nikdy nikoho nezabijem, a teda súd

nepotrebujem. No darmo! – pokračoval a zase preskočil na niečo, čo s

vecou nesúviselo, – naše zemské ustanovizne a všetko ostatné mi

pripomína brezy, ktoré sa u nás na Turice zastrčia do zeme, aby

vyzerali ako les, čo sám od seba vyrástol v Európe – a mne teda raz

nedá tie brezy polievať a veriť v ne!

231

Sergej Ivanovič len stisol plecami, tým gestom vyjadril údiv nad

tým, kde sa vzali v ich spore zrazu brezy, hoci hneď pochopil, čo tým

chcel brat povedať.

– Prepáč, ale takto sa nedá uvažovať, – poznamenal.

Lenže Konstantin Levin chcel ospravedlniť chybu, ktorú si

uvedomoval, totiž svoju ľahostajnosť voči verejnému blahu, a tak

pokračoval:

– Ja si myslím, že nijaká činnosť nemôže byť seriózna, ak nemá

korene v osobnom záujme. To je objektívna pravda, filozofická, –

vyhlásil a pevne zopakoval slovo filozofická, akoby chcel ukázať, že aj

on má právo, ako každý, hovoriť o filozofii.

Sergej Ivanovič sa opäť usmial. „Aj on má svoje sklony podložené

voľajakou svojskou filozofiou,“ myslel si. – No, filozofii daj radšej

pokoj, – povedal. – Hlavná úloha filozofie všetkých čias spočíva práve

v tom, aby sa našla potrebná spojitosť medzi osobným a verejným

záujmom. Ale o to teraz nejde, najprv musím skorigovať tvoje

prirovnanie. Nie s brezami zastrčenými, ale so zasadenými čo

najopatrnejšie. Len tie národy majú budúcnosť, len tie sa dajú nazvať

historickými, ktoré majú cit pre to, čo dôležité a významné je na ich

ustanovizniach, a vážia si ich.

A Sergej Ivanovič preniesol otázku do oblasti filozoficko-

historickej, pre Konstantina Levina nedostupnej, a dokázal mu, že má

celkom pomýlený názor.

– A pokiaľ ide o to, že sa ti to nepáči, teda mi už prepáč – je to naša

ruská lenivosť a panština a som presvedčený, že u teba je to dočasné

poblúdenie, čo prejde.

Konstantin mlčal. Cítil, že je na celej čiare porazený, ale súčasne

cítil, že to, čo chcel vyjadriť, brat nepochopil. Teraz nevedel len

jedno – prečo ho nepochopil: či preto, že nevedel povedať jasne, čo

chcel, či preto, že brat nechcel chápať, alebo preto, že ho nemohol

pochopiť. No nerozmýšľal o tom dlho, bratovi už neprotirečil a

zamyslel sa nad niečím celkom iným, nad čisto osobnou vecou.

Sergej Ivanovič navinul poslednú udicu, odviazal koňa a šli.

4

Osobná vec, ktorou sa Levin pri rozhovore zaoberal, bola takáto:

vlani si vyšiel raz za kosby na lúky, pre čosi sa rozhneval na šafára a

232

utiekol sa k svojmu utišujúcemu prostriedku – zobral jednému koscovi

kosu a pustil sa kosiť.

Táto práca sa mu tak zapáčila, že sa ešte viac ráz chytil do kosenia;

skosil celú lúku pred domom a toho roku si už od jari robil plány –

kosiť s chlapmi celé dni. No od bratovho príchodu bol na vážkach:

kosiť, či nekosiť? Hanbil sa nechať brata celé dni samotného a aj sa bál,

že sa mu vysmeje. Keď sa však prešiel po lúke a pripomenul si dojmy z

kosby, bol už skoro rozhodnutý, že kosiť bude. A po rozčuľujúcom

rozhovore s bratom si na svoje predsavzatie zase spomenul.

„Treba mi telesný pohyb, inak bude so mnou celkom zle,“ pomyslel

si a rozhodol sa kosiť, čo ako trápne mu bude pred bratom a ľuďmi.

Navečer zašiel Konstantin Levin do kancelárie, rozhodol čo a ako, a

poslal po dedinách zvolať na zajtra koscov; mala sa kosiť Kalinova

lúka, tá najväčšia a najlepšia.

– A moju kosu pošlite, prosím, Titovi, nech ju nakuje a zajtra

donesie; možno budem kosiť i ja, – povedal, premáhajúc rozpaky.

Šafár sa usmial:

– Áno, prosím.

Večer pri čaji to oznámil aj bratovi.

– Zdá sa, že sa počasie ustálilo, – povedal. – Zajtra začnem s

kosbou.

– Mám tú prácu veľmi rád, – poznamenal Sergej Ivanovič.

– Ja strašne. Už som aj kosil s koscami a zajtra by som rád kosil celý

deň.

Sergej Ivanovič zdvihol hlavu a zvedavo pozrel na brata.

– Ako mám tomu rozumieť? Zarovno s koscami, celý deň?

– Áno, je to veľmi príjemné.

– Ako telesné cvičenie je to chvályhodné, ale sotva to vydržíš, – bez

náznaku irónie povedal Sergej Ivanovič.

– Už som to skúšal. Spočiatku to ide ťažko, no potom človek do

toho príde. Myslím, že sa nedám zahanbiť…

– Pozrime sa! Nože povedz, ako sa na to dívajú sedliaci? Pre tých to

musí byť zábava, keď vidia, čo stvára pán!

– Nie, nemyslím; ale je to taká veselá a súčasne ťažká práca, že nieto

času rozmýšľať.

– A to chceš s nimi aj obedovať? Posielať ta za tebou château-lafite

a pečenú morku by vari nebolo vhodné.

– To nie, ale keď budú kosci oddychovať, prídem domov.

233

Na druhý deň ráno vstal Konstantin Levin včaššie ako obyčajne,

lenže musel ešte všeličo zariadiť okolo gazdovstva, a keď prišiel na

lúku, kosci brali už druhý rad.

Ešte z vŕšku sa mu ukázala na úpätí tienistá, už skosená časť lúky so

sivastými radmi a čiernymi kôpkami halien, ktoré si kosci zobliekli na

mieste, odkiaľ začali kosiť.

Ako sa blížil, postupne rozoznával koscov, šli za sebou

v roztiahnutom rade a nerovnomerne sa zaháňali kosami ten v halene,

ten v košeli. Narátal ich štyridsaťdva.

Pomaly postupovali po spodnom nerovnom, hrboľatom úseku lúky,

tam, kde bola stará hať. Niektorých svojich ľudí Levin spoznal. Tamto

je starý Jermilin v dlhánskej bielej košeli a sklonený sa rozháňa kosou;

tu je aj mládenec Vaska, Levinov bývalý kočiš, čo s takým rozmachom

berie rady. Je tu aj Tit, ktorý Levina zaúčal do kosby, drobný, vycivený

chlap. Šiel vpredu, vzpriamený, a svoj široký rad skášal, akoby sa s

kosou len hral.

Levin zosadol z koňa, priviazal ho pri ceste; čosi-kamsi tu bol Tit,

ktorý vytiahol z krovia druhú kosu.

– Hotová je, pane; len tak fičí, sama kosí, – s úsmevom si zložil

čiapku a kosu mu podal.

Levin zobral kosu a začal sa chystať. Spotení a veselí kosci, čo

skosili svoje rady, jeden po druhom vychodili na cestu, vycierali sa a

pozdravovali pána. Všetci na neho pozerali, ale nikto sa neozval

dovtedy, kým sa na ceste nezjavil vysoký starec so scvrknutou tvárou

bez brady, v barančinovej kazajke a Levina neoslovil:

– Len aby neostali dakde nazadku, keď sa už dali na vojnu! – Levin

počul, ako kosci potláčajú smiech.

– Pousilujem sa, – odpovedal, postavil sa za Tita a čakal, kedy

začnú.

– Len aby! – zopakoval starec.

Tit uvoľnil miesto a Levin sa pohol za ním. Tráva bola nízka, ako

pri ceste býva, a Levin, ktorý dlho nekosil a miatli ho pohľady, čo sa na

neho upierali, v prvých chvíľach kosil zle, hoci sa kosou o dušu

zaháňal. Za ním sa ozývalo:

– Nedobre je narazená, rukoviatka je vysoko, hen, ako sa musí

zohýnať, – povedal jeden.

– Tuhšie pätkou pritískaj, – povedal druhý.

– Nič to, však on na to príde, – pokračoval starec. – Vidíš ti ho, ako

sa pustil… Ale berieš široký riadok, skoro ustaneš… Márna sláva, na

234

seba robí hospodár. Ale kohúty mu aké trčia! Za to dostával našinec po

kotrbe.

Tráva bola už mäkšia, Levin počúval, ale neodpovedal, a ako šiel za

Titom, usiloval sa kosiť čo najlepšie. Prešli asi sto krokov. Tit len šiel a

nezastavoval sa a neprejavoval najmenšiu únavu; no Levina už chytal

strach, že nevydrží – taký bol ustatý.

Cítil, že kosou narába z posledných síl, a povedal si, že Tita požiada,

aby zastal. No práve vtedy zastal Tit sám od seba, zohol sa, vzal chlp

trávy, otrel ním kosu a začal ju brúsiť. Levin sa vystrel, zhlboka

vydýchol a obzrel sa. Za ním šiel sedliak a tiež bol zrejme ustatý –

zastal ako na povel, ani nedôjduc po Levina, a pustil sa brúsiť. Tit

nabrúsil kosu sebe aj Levinovi, šli ďalej.

Na druhom úseku sa to opakovalo. Tit šiel, čo krok, to zahnanie sa

kosou, kráčal ako stroj. Levin šiel za ním, usiloval sa nezaostať, ale

bolo mu čoraz ťažšie: nastala chvíľa, keď cítil, že už ďalej nemôže, no

v tej chvíli Tit zastal a začal brúsiť.

Tak odkosili prvý rad. A tento dlhý rad prichodil Levinovi obzvlášť

ťažký; zato keď boli na konci a Tit, s kosou cez plece, vracal sa pomaly

po stopách, ktoré zanechali jeho podpätky na pokose, späť, vrátil sa po

svojom pokose aj Levin. Aj keď mu pot cícerkami stekal z tváre a

kvapkal z nosa a celý chrbát mal mokrý, akoby sa bol do vody namočil,

cítil sa výborne. Najmä sa tešil tomu, že teraz už isto vedel, že vydrží.

Radosť mu kalilo iba to, že jeho rad nebol dosť pekný. „Budem sa

menej rozháňať rukou a hlbšie sa nakláňať,“ rozmýšľal, keď

porovnával Titov ako podľa šnúry skosený rad so svojím

neusporiadaným, krivolakým. Prvý rad, ako si Levin všimol, skosil Tit

veľmi rýchlo, asi chcel pána vyskúšať, a rad sa trafil dlhý. Ďalšie rady

boli už ľahšie, no Levin musel aj tak napnúť všetky sily, aby koscom

stačil.

Na nič nemyslel, nič si neželal, len aby nezaostal a pracoval čo

najlepšie. Počul iba cvengot kôs a videl pred sebou Titovu vzpriamenú

postavu, pomaly sa vzďaľujúcu, vypuklý polkruh pokosu a vlnivo

padajúce stebla trávy a korunky kvetov pod ostrím kosy a koniec radu,

kde ho čaká oddych.

Z ničoho nič uprostred práce pocítil na spotených rozhorúčených

pleciach príjemný chlad. Pozrel na nebo až vtedy, keď bolo treba

nabrúsiť kosu. Prihnalo sa nízke, ťažké mračno a spustil sa lejak.

Niektorí kosci si šli po haleny a obliekli si ich; ostatní, práve tak ako

Levin, len blažene chúlili plecia v tom príjemnom, osviežujúcom daždi.

235

Odkosili ďalšie rady. Boli rady dlhé i krátke, s dobrou i zlou trávou.

Levin načisto stratil pojem o čase a raz nevedel, či je neskoro alebo

zavčasu. V jeho práci práve nastal zlom, čo mu poskytoval

neuveriteľný pôžitok. Uprostred najtuhšej práce mal totiž chvíle, keď

zabúdal, čo robí, a bolo mu ľahko, v takých chvíľach mu vychodil rad

skoro taký rovný a pekný, ako bol Titov. No len čo si uvedomil, čo

robí, a chcel to robiť ešte lepšie, hneď pocítil všetku ťarchu a rad

vypálil nepekne.

Po skosení ešte jedného radu sa hneď chcel pustiť do ďalšieho, ale

Tit zastal, zašiel za starcom a voľačo mu ticho povedal. Obaja pozreli

na slnko. „O čom to len hovoria a prečo nejdú ďalej?“ pomyslel si

Levin, lebo si neuvedomil, že kosci kosia bez prestávky už najmenej

štyri hodiny a že je čas raňajok.

– Frištikovať, pane, – povedal starec.

– Vari už? No teda poďme.

Levin podal kosu Titovi a spolu so sedliakmi, čo si šli k halenám po

chlieb, prešiel cez dlhé pokosené priestranstvo s dažďom skropenými

pokosmi ku koňovi. Až teraz si uvedomil, že nevystihol počasie a dážď

máča jeho seno.

– Seno sa pokazí!

– Nič to, pane, za dažďa kos, za slnka suš! – vyhlásil starký. Levin

odviazal koňa a šiel domov na kávu.

Sergej Ivanovič práve vstával. Levin sa napil kávy, a prv než sa

Sergej Ivanovič stihol obliecť a vyjsť do jedálne, zasa odišiel na lúku.

5

Po raňajkách sa Levinovi neušlo predošlé miesto, dostal sa medzi

starčeka vtipkára, ktorý si ho pozval za suseda, a mladého sedliaka, čo

sa iba lanskej jesene oženil a toho roku kosil prvý raz.

Starký sa držal vzpriamene a pohol sa prvý, kráčal rovnomerne,

naširoko, palcami von, a presnými rovnomernými pohybmi, čo ho

zrejme nestáli viac námahy, ako keď pri chôdzi kýva rukami, len tak,

akoby sa hral, ukladal všade rovnako hrubý rad. Akoby ostrá kosa

svišťala v šťavnatej tráve bez jeho pričinenia.

Za Levinom šiel mladý Miška, jeho milá mladá tvár obtočená

povrieslami z čerstvej trávy, aby mu vlasy nepadali, až tak hrala od

námahy; no keď naňho niekto pozrel, usmial sa. Zrejme by radšej na

mieste umrel, ako by sa priznal, že mu je ťažko.

236

Levin šiel medzi nimi. Keď horúčava vrcholila, kosenie mu už

neprichodilo také ťažké. Pot, čo ho oblieval, ho aj chladil, a slnko, čo

mu pražilo na chrbát, hlavu a ruku, obnaženú po lakeť, dodávalo mu

silu a húževnatosť; a čoraz častejšie naňho prichádzali chvíle, keď si

vôbec neuvedomoval skutočnosť, keď mohol nemyslieť na to, čo robí.

Kosa kosila sama od seba.

To boli šťastné chvíle. Ešte radostnejšie boli tie, keď dôjduc k rieke,

kde sa končili rady, starký poutieral mokrou hustou trávou kosu,

opláchol jej ostrie v chladivej riečnej vode, načrel z nej oselníkom a

ponúkol Levina.

– Nech sa páči z môjho kvasu! Dobrý, čo? – žmurkol.

A naozaj, Levin v živote neokúsil nápoj, ako bola táto teplá voda s

plávajúcou žaburinou a s príchuťou hrdze – veď sa podávala v

plechovom oselníku. A hneď zatým prišiel čas blaženej pomalej

prechádzky s rukou na kose, keď si mohol utrieť lejúci sa pot,

nadýchnuť sa z plných pľúc a obzrieť si tú roztiahnutú reťaz koscov i

to, čo sa dialo naokolo, v lese a na poli.

Čím dlhšie Levin kosil, tým častejšie naňho prichodili chvíle

zabudnutia, keď sa už kosou nerozháňali ruky, ale kosa sama udržovala

v pohybe celé telo, ktoré si je vedomé seba a plné života, a keď sa

práca, rovnomerná a presná, akoby zázrakom robila sama od seba, aj

keď na ňu nemyslel. To boli tie najblaženejšie chvíle.

Ťažko mu bolo len vtedy, keď bol nútený prerušiť tento už

podvedomý pohyb a myslieť, keď musel obkášať krtinec či nevypletý

štiav. Starký si s tým raz-dva poradil. Keď natrafil na krtinec, zmenil

pohyb a krátkymi údermi tu pätkou, tu koncom kosy ho poobtínal z

oboch strán. A pritom si všetko obzeral a pozoroval, čo nové sa dá

vidieť; raz odtrhol kohútika, zjedol ho alebo ním ponúkol Levina, raz

odhodil hrotom kosy vetvičku, raz si pozorne obzeral prepeličie

hniezdočko, odkiaľ rovno spod kosy vylietala samička, raz chytil

vretenicu, na ktorú idúcky naďabil, a nadvihol ju kosou ako na vidličke,

ukázal ju Levinovi a odhodil.

Levinovi aj mládencovi za ním bolo ťažko meniť pohyb. Obaja, keď

sa už raz zacvičili do určitého namáhavého pohybu, boli sústredení len

a len na prácu a neboli schopní pohyb zmeniť a súčasne pozorovať, čo

majú pred sebou.

Levin ani nezbadal, ako sa míňa čas. Keby sa ho boli spýtali, ako

dlho kosil, povedal by, že polhodinu – a zatiaľ sa blížilo poludnie. Keď

začínali nový rad, starký upozornil Levina na dievčatká a chlapcov, čo

sa z rozličných strán, ešte ledva viditeľní, po vysokej tráve i po ceste

237

blížili ku koscom; uzlíky s chlebom a handričkami pozakrývané krčahy

s kvasom im ťahali ručičky k zemi.

– Aha, už lezú naše chrobáčiky! – ukázal na nich a spod ruky pozrel

na slnko.

Keď odkosili ešte dva rady, starček zastal.

– Tak, pán môj, obed! – povedal rázne. A keď došli po rieku, kosci

zamierili cez rady ku halenám, kde ich už čakali posediačky deti, čo

doniesli obedy. Kosci sa pousádzali, tí vzdialenejší pod vozy, tí bližší

pod rakytu na trávu, čo si ta nahádzali.

Levin si prisadol, nechcelo sa mu odísť.

Po ostychu pred pánom nebolo už ani stopy. Chlapi robili prípravy

na obed. Umývali sa, tí mladší sa kúpali v rieke, iní si chystali

miestečko na oddych, rozväzovali batôžky s chlebom, vyťahovali

štople z krčahov s kvasom. Starký nadrobil do hrnčeka chleba, popučil

ho opačným koncom lyžice, nalial vody z oselníka, ešte nakrájal

chleba, posypal ho soľou, obrátil sa k východu a pomodlil sa.

– Nože okoštujte, milosťpán, z mojej chlebovej polievky, – ponúkol

Levina a čupol si k hrnčeku.

Polievka bola taká chutná, že si to Levin s obedom doma rozmyslel.

Naobedoval sa so starkým a živo, s úprimnou účasťou sa s ním

rozhovoril o jeho rodinných záležitostiach, aj sa mu zveril s vlastnými

starosťami, a vôbec so všetkým, čo starkého mohlo zaujímať. Zdalo sa

mu, že mu je bližší ako brat, a nežnosť, ktorú k tomuto človeku cítil,

mu nevoľky vyvolávala úsmev na tvári. Keď starký vstal, pomodlil sa a

ľahol si pod krík, podložiac si pod hlavu trávy, Levin ho nasledoval, a

hoci ho dotieravé a na slnku bezočivé muchy a chrobáky domŕzali a

šteklili na spotenej tvári a tele, okamžite zaspal a zobudil sa, až keď

slnko prešlo na druhú stranu kríka a dosahovalo naňho. Starký už

dávno nespal, posediačky brúsil mládencom kosy.

Levin sa poobzeral, no okolie nespoznával, až tak sa všetko zmenilo.

Obrovská lúčna plocha bola skosená, pokosy už rozvoniavali a vo

večerných, šikmých lúčoch slnka sa akosi celkom nezvyčajne blyšťali.

Aj poobkášané krovie pri rieke, aj rieka sama predtým neviditeľná,

teraz však ako oceľ lesklá v ohyboch, aj ľudia, čo vstávali a pohybovali

sa, aj strmá stena ešte neskosenej trávy, aj jastraby, krúžiace nad

obnaženou lúkou – to všetko bolo celkom nezvyčajné. Keď sa Levin

prebral, začal uvažovať, koľko sa pokosilo a koľko sa má ešte dnes

spraviť.

Na štyridsaťdva ľudí to bol poriadny výkon. Celá veľká lúka, ktorú

kosievali za poddanstva tridsiati kosci dva dni, bola už skosená.

238

Neskosené ostali iba kúty s krátkymi radmi. Lenže Levin by bol rád,

keby sa do večera skosilo čo najviac, a tak sa hneval na slnko, že tak

skoro zapadá. Necítil únavu, túžil len po tom, aby sa čím rýchlejšie a čo

najviac urobilo.

– Tak, čo myslíš, skosíme ešte Maškin vŕšok? – spýtal sa starkého.

– S pomocou Božou, no slnko je už nízko. Dať takto slzu vodky

chlapom!

Pri olovrante, keď si zasa posadali a fajčiari si zapálili, starký

oznámil koscom, že „keď sa skosí Maškin vrch, bude vodka“.

– To by bolo, aby sme ho nie! Tit, hybaj už! Raz-dva to bude! V

noci sa naješ. Hybaj! – ozvali hlasy, a kosci dojedli chlieb a pohli sa.

– No, chlapi, držte sa! – zvolal Tit a vyrazil skoro behom.

– Nože vrtkejšie! – poháňal ho starký, ktorý sa ponáhľal za ním a už

mu bol v pätách, – zatnem do teba! Merkuj!

Mladé, staré, všetko kosilo ako opreteky. No čo sa aj ponáhľali,

trávu nenivočili, a rady ukladali práve tak čisto a presne ako dosiaľ. S

neskoseným cvikom lúky v kúte boli hotoví za päť minút. Poslední

kosci ešte len dokončievali rad, a tí prední si už prehadzovali haleny

cez plecia a brali sa cez cestu k Maškinmu vŕšku.

Slnko sa už skláňalo nad stromy, keď kosci vošli, štrngotajúc

oselníkmi, do lesnatej úžľabiny Maškinho vŕška. Uprostred úvalu bola

tráva po pás, tráva hebká a mäkká, šťavnatá, v lese tu a tam spestrená

sirôtkami.

Po krátkej porade – či chodiť pozdĺž alebo naprieč – Prochor

Jermilin, tiež chýrny kosec, mohutný počerný sedliak, vykročil prvý.

Bol o krok vpredu, otočil sa a zahnal, a všetci ostatní sa mu

prispôsobili, a tak chodili úvalom dole brehom a hore brehom až po

samý kraj lesa. Slnko zašlo za les. Rosa už spadla a kosci boli na slnku

iba na vŕšku, ale dole, kde sa už dvíhal opar, aj na druhej strane, chodili

po osviežujúcej, rosistej tôni. Práca len tak kypela.

So šťavnatým šuchotom padala korenisto voňajúca tráva pod kosou

a ukladala sa do hrubých pokosov. Kosci, obmedzovaní zo všetkých

strán, tiesnili sa na krátkych radoch, štrkotali oselníkmi, cvengotali

kosami, čo narážali o seba, svišťali osličkami po ostrí kosy a s veselými

pokrikmi sa navzájom poháňali.

Levin šiel zase medzi mládencom a starkým. Starký, ktorý si už

obliekol barančinovú kazajku, bol ešte stále bodrý, vtipný, aj pohyby

mal ľahké. V lese podchvíľou naďabili na kozáky, napučané od

šťavnatej trávy – stínali ich kosou. No keď na dajakú hubu natrafil

239

starký, vždy sa zohol, zobral ju a vopchal za košeľu. „Ešte jeden

podarúnok pre moju starú,“ zamrmlal zakaždým.

Kosiť mokrú a slabú trávu síce nebolo ťažké, ale ťažké bolo spúšťať

sa a zasa stúpať nahor po strmých brehoch úvalu. No starkému to

nerobilo ťažkosti. Stále rovnako sa zaháňal kosou a postupoval pomaly,

drobným, no pevným krokom svojich nôh, obutých do veľkých krpcov,

hore stráňou, a aj keď sa triasol na celom tele a gate, čo sa mu pod

košeľou zošmykli, sa mu plantali kdesi dole, nevynechal ani jednu

trávičku, ani jednu hubu, a stále rovnako žartoval s Levinom a so

sedliakmi. Levin šiel za ním a neraz si pomyslel, že už-už spadne, keď

sa tak s kosou škriabal do strmého vŕška, kam sa aj bez kosy ťažko

škriabe, ale dostal sa ta a robil, čo treba. Cítil, že ním vládne nejaká

zovňajšia sila.

6

Maškin vŕšok skosili, dorobili posledné rady, obliekli si haleny a

veselo sa pobrali domov. Levin vysadol na koňa, rozlúčil sa so

sedliakmi s pocitom ľútosti a šiel domov. Na kopci sa obzrel; kosci sa

už strácali v hmle, čo sa dvíhala z doliny, bolo počuť len ich veselé

drsné hlasy, smiech a cveng kôs, čo o seba narážali.

Sergej Ivanovič bol už dávno po obede, práve popíjal vo svojej izbe

citronádu s ľadom a prezeral si noviny a časopisy, čo práve prišli

poštou, keď k nemu vtrhol s veselým hlaholom Levin, strapatý, s

vlasmi prilepenými na čele a s tmavým, premočeným chrbtom a

prsami.

– Zvládli sme, predstav si, celú lúku! Ach, aké pekné, aké

fantastické to bolo! A ty si sa mal ako? – spustil Levin, ktorý celkom

zabudol na včerajší nepríjemný rozhovor.

– Prepána! Ako to vyzeráš! – zvolal Sergej Ivanovič a v prvej chvíli

si brata nespokojne premeral pohľadom. – Dvere, dvere zatváraj! –

vykríkol. – Najmenej desať si ich vpustil.

Sergej Ivanovič neznášal muchy, v svojej izbe otváral obloky len v

noci a dbal o to, aby sa dvere vždy zatvárali.

– Na môj dušu, ani jednu. A keď, tak ju chytím. Neveril by si, aký je

to pôžitok! Ako si strávil deň ty?

– Ja dobre. A to si naozaj celý deň kosil? Musíš byť, ak sa nemýlim,

hladný ako vlk. Kuzma ti už všetko prichystal.

240

– Nie, ani jesť sa mi nechce. Tam som jedol. Ale umyť, to sa hneď

pôjdem.

– No choď, choď, o chvíľu prídem za tebou, – pokrútil hlavou

Sergej Ivanovič, ako sa na brata díval. – Veď už choď, – dodal a usmial

sa, potom si pobral knihy a chcel ísť. No z ničoho nič bolo aj jemu

zrazu veselo a nechcelo sa mu od brata odísť. – No a keď pršalo,

prosím ťa, kde si bol?

– To bol dážď? Iba trocha spŕchlo. Hneď som späť. Tak si sa mal

dnes dobre? No výborne. – A Levin sa šiel preobliecť.

O päť minút sa bratia zišli v jedálni. Hoci sa Levinovi zdalo, že sa

mu jesť nežiada, a za stôl si sadol len preto, aby neurazil Kuzmu, keď

sa do jedenia pribral, obed mu veľmi chutil. Sergej Ivanovič hľadel na

neho s úsmevom.

– Ozaj, máš tu list, – povedal. – Kuzma, prosím ťa, prines ho, je

dole. No dvere zatvor!

List bol od Oblonského. Levin ho nahlas prečítal. Oblonskij písal z

Petrohradu: „Písala mi Dolly z Jergušovky, že to tam ešte stále nemá v

poriadku. Navštív ju, prosím Ťa, a pomôž radou, Ty sa vyznáš vo

všetkom. Veľmi sa Ti poteší. Je tam sama ako prst, chuderka. Testiná a

všetci ostatní sú ešte v cudzine.“

– Výborne! Určite ta skočím! Mohli by sme ísť spolu. Je to skvelá

žena. Čo povieš?

– A ako je to ďaleko?

– Zo tridsať vierst. Alebo takých štyridsať. No výborná cesta. Pôjde

sa nám jedna radosť.

– Veľmi rád, – súhlasil Sergej Ivanovič stále usmiaty. Vzhľad

mladšieho brata ho mimovoľne rozveseľoval.

– Apetít máš, len čo je pravda! – podotkol pri pohľade na jeho do

hnedo-červena opálený krk i tvár sklonenú nad tanierom.

– Výborný! Poviem ti, že takáto životospráva je liekom na všetky

hlúposti. Chcem obohatiť medicínu o nový termín: Arbeitscur34.

– No ty, zdá sa, také niečo nepotrebuješ.

– Nie, ale tí všelijakí chorí na nervy.

– Áno, za pokus to stojí. A veď som ťa chcel prísť pozrieť na lúku,

ale taká neznesiteľná horúčava bola, že som iba zašiel po les. Posedel

som si chvíľu, a potom som cez les prešiel do osady, stretol som tvoju

dojku a sondoval som, aký názor majú sedliaci na teba. Ako som

vyrozumel, neschvaľujú tvoje počínanie. Povedala: „To nie je pre

34 liečba prácou (nem.)

241

pánov.“ A vôbec, vidí sa mi, že ľud má v predstave veľmi presne

vymedzené názory na istú, ako to oni volajú, „panskú“ činnosť. A sú

proti, ak páni vybočujú z rámca, ustáleného v ich predstave.

– To je možné; ale taký pôžitok som ešte v živote nemal. A zlé

predsa na tom nič nie je. Nemám pravdu? – odpovedal Levin. – Čo sa

už dá robiť, keď sa im to nepáči. A napokon si myslím, že sa z toho

nestriea. Hm?

– Celkove, – pokračoval Sergej Ivanovič, – ako vidím, si s dnešným

dňom spokojný.

– Veľmi spokojný. Skosili sme celú lúku. A s akým starkým som sa

tam skamarátil! Hotový skvost, môžeš mi veriť!

– Čiže si s dnešným dňom spokojný. Aj ja. Po prvé, rozriešil som

dve šachové úlohy, jednu veľmi vtipnú – otvára sa pešiakom. Ukážem

ti to. A potom som rozmýšľal o našom včerajšom rozhovore.

– Čože? O včerajšom rozhovore? – začudoval sa Levin; blažene

žmurkal, odfukoval po obede a naozaj nebol schopný spomenúť si, o čo

v tom ich včerajšom rozhovore išlo.

– Domnievam sa, že čiastočne máš pravdu. Náš rozpor spočíva v

tom, že ty pokladáš za hybnú silu osobný záujem, ja si zas myslím, že

záujem o všeobecné blaho musí mať každý človek, stojaci na patričnej

úrovni vzdelania. Možno máš aj pravdu, že lepšia by bola činnosť,

založená na materiálnej zainteresovanosti. A vôbec, ty si povaha

prehnane prime-sa-utière35, ako vravia Francúzi, chceš náruživú,

energickú činnosť, alebo nič.

Levin počúval brata, a vôbec nič nechápal a ani chápať nechcel. Len

sa bál, aby mu brat nedal nejakú takú otázku, pri ktorej by vyšlo

najavo, že ho vôbec nepočúval.

– Nuž tak, môj milý, – skončil Sergej Ivanovič a položil mu ruku na

plece.

– Áno, pravdaže. Ale čo tam po tom! Ja netrvám na svojom, –

odpovedal Levin s detsky previnilým úsmevom. „O čo mi to vlastne

šlo?“ rozmýšľal. „Pravdaže, každý máme svoju pravdu, ja i on, a všetko

je skvelé. Ale musím ísť do kancelárie vydať príkazy.“ Vstal a s

úsmevom sa pretiahol.

Usmial sa aj Sergej Ivanovič.

– Ak sa chceš prejsť, môžeme ísť spolu, – navrhol, lebo nemal chuť

rozísť sa s bratom, ktorý šíril takú sviežosť a optimizmus.

– Poďme, zájdime hoci aj do kancelárie, ak musíš!

35 vznetlivá (franc.)

242

– Panebože! – skríkol Levin tak hlasno, až sa Sergej Ivanovič

zľakol.

– Čo je, čo sa stalo?

– Čo robí ruka Agafie Michajlovny? – udrel sa Levin po čele. –

Zabudol som na ňu.

– Už je to oveľa lepšie.

– Aj tak k nej zabehnem. Ani si klobúk nestihneš založiť, a už

budem nazad.

A podpätky mu až tak zaklepotali, keď zbiehal dolu schodmi.

7

V tom čase, keď prišiel Stepan Arkaďjič do Petrohradu splniť tú

najprirodzenejšiu, všetkým úradníkom tak dobre známu a neúradnikom

takú nepochopiteľnú povinnosť, povinnosť nevyhnutnú, bez ktorej sa

nedá v úrade byť – pripomenúť svoju existenciu na ministerstve – a pri

plnení ktorej pobral skoro všetky peniaze z domu a trávil veselo a

príjemne čas na dostihoch a po letoviskách, Dolly s deťmi odcestovala

na dedinu, aby boli výdavky čím menšie. Šla do svojej Jergušovky,

ktorú dostala do vena, do tej Jergušovky, kde sa predal na jar les a čo

bola päťdesiat vierst vzdialená od Levinovho Pokrovského.

Jergušovský veľký starý dom bol už dávno zrúcaný a ešte knieža dal

svojho času zrenovovať a rozšíriť jeho prístavok. Prístavok bol pred

takými dvadsiatimi rokmi, keď bola Dolly malá, pomerne priestorný a

pohodlný, i keď nebol obrátený – ako väčšina prístavieb – k hlavnému

stromoradiu a na juh. Lenže dnes bol prístavok na spadnutie. Dolly

prosila Stepana Arkaďjiča už na jar, keď bol predávať les, aby dom

prezrel a dal opraviť, čo treba. Stepanovi Arkaďjičovi ako všetkým

previnilým manželom veľmi ležalo na srdci pohodlie manželky, preto

dom osobne prezrel a zariadil všetko, čo bolo podľa jeho predstáv

treba. Podľa jeho predstáv bolo treba obtiahnuť všetok nábytok

kretónom, zavesiť záclony, upraviť záhradu, spraviť mostík pri rybníku

a vysadiť kvety; zabudol však na kopu iných prepotrebných vecí, čo

Daria Alexandrovna neskôr trpko pocítila.

Hoci sa Stepan Arkaďjič úprimne usiloval byť starostlivým otcom a

manželom, nie a nie si zapamätať, že má ženu a deti. Mal mládenecké

záľuby a tie ho aj usmerňovali. Po príchode do Moskvy žene pyšne

oznámil, že všetko je pripravené, že dom bude ako nový, a vrelo jej

odporúčal ta ísť. Ženin odchod Stepanovi Arkaďjičovi vyhovoval v

243

každom smere: deťom je to zdravé, výdavky budú nižšie, on bude mať

viac slobody. Pokiaľ ide o Dariu Alexandrovnu, bola toho názoru, že

deťom pobyt na dedine v lete veľmi prospeje, najmä dcére, ktorá sa

akosi nemohla zotaviť po šarlachu, a aj sa tým chcela vyhnúť drobným

poníženiam a drobným dlžobám, ktoré mala u obchodníka s drevom, u

predavača rýb, u obuvníka a pre ktoré sa tak veľmi trápila. A, navyše,

odchod vítala aj preto, lebo dúfala, že privábi k sebe na dedinu Kitty,

ktorá sa mala vrátiť z cudziny v polovici leta a ktorej odporúčali kúpať

sa vo voľnej prírode. Kitty písala z kúpeľov, že sa na nič tak neteší ako

na leto s Dolly v Jergušovke, pre obe plnej spomienok na detstvo.

Prvé dni strávené na dedine boli pre Dolly nesmierne ťažké. V

detstve síce bývala na dedine a z tých čias v nej ostal dojem, že dedina

je akousi záchranou pred rozličnými mestskými nepríjemnosťami, že

tamojší život, aj keď nie je bohvieaký pekný (s tým sa Dolly ľahko

zmierila), je aspoň lacný a pre deti výhodný. Ale teraz, keď na dedinu

prišla ako domáca pani, videla, že všetko je celkom iné, ako si

predstavovala.

Na druhý deň po ich príchode sa spustil lejak a v noci natieklo do

chodby a detskej izby, takže museli postieľky poprenášať do salónu.

Kuchárku pre služobníctvo nezohnala; z deviatich kráv, podľa slov

kraviarky, boli niektoré teľné, niektoré prvôstky, iné zasa staré a

ostatné síce s pekným vemenom, ale slabé dojnice: masla, mlieka sa ani

len deťom neušlo. Vajec nebolo. Sliepku nemohli za živý svet zohnať;

piekli a varili staré, fialkasté, šľachovité kohúty. Nedali sa zohnať ženy,

čo by vydrhli dlážky – všetky boli na zemiačniskách. Ani voziť v koči

sa nemohli, pretože kôň sa vzpieral a hádzal v oji. Kúpať sa nebolo

kde – breh rieky bol po celej dĺžke pošliapaný dobytkom a od cesty

otvorený; ani len na prechádzky sa nedalo chodiť, lebo kravy vchádzali

voľne do záhrady cez polámaný plot a bol medzi nimi hrôzostrašný

býk, ktorý ručal, a istotne aj klal. Skríň na šaty v dome nebolo dosť. A

čo boli, nedali sa zatvoriť a otvárali sa samy od seba, keď sa okolo nich

prešlo. Hrncov nebolo ani železných, ani hlinených; kotla na vyváranie

nebolo, ba ani tej dosky na žehlenie v čeľadníku nebolo.

Keď Daria Alexandrovna v prvých dňoch namiesto pokoja a

oddychu narazila na takéto – z jej hľadiska – strašné ťažkosti, upadla

do zúfalstva, a hoci sa starala zo všetkých síl, cítila bezvýchodnosť

svojho položenia a ustavične potláčala slzy, čo sa jej hrnuli do očí.

Správca, bývalý rotmajster, ktorého si Stepan Arkaďjič obľúbil a urobil

ho z vrátnika správcom pre jeho pekný a úctivý výzor, nemal pre

244

ťažkosti Darie Alexandrovny pochopenie, len úctivo vravel: „To je

vylúčené, tunajší ľudia sú hrozní,“ a v ničom jej nepomohol.

Situácia vyzerala beznádejne. No v dome Oblonskovcov, ako v

každej početnej rodine, bola istá nenápadná, no tým dôležitejšia a

užitočnejšia osoba – Matriona Filimonovna. Ona chlácholila paniu,

ubezpečovala ju, že sa všetko utrasie (bol to jej výraz, Matvej ho

prevzal od nej), a sama zatiaľ nenáhlivo a múdro konala.

Raz-dva sa spriatelila so šafárkou a už v prvý deň pila s ňou a so

šafárom pod agátom čaj a popretriasala s nimi všetky otázky. Čoskoro

vznikol pod agátom klub Matriony Filimonovny, a tu, prostredníctvom

klubu, ktorého členmi boli šafárka, starosta a kancelista, začali sa

ťažkosti pomaličky odstraňovať a do týždňa sa naozaj všetko utriaslo.

Strechu opravili, kuchárku našli – starostovu kmotru, nakúpili sliepok,

kravy začali dojiť, záhradu ohradili, mangeľ opravil tesár, skrine dostali

háčiky, takže sa už samy od seba neotvárali, a doska na žehlenie,

obtiahnutá vojenským súknom, opierala sa jedným koncom o operadlo

kresla, druhým o komodu a v čeľadníku už rozvoniavala žehlička.

– No prosím! A vy ste si už skoro zúfali, – ukázala Matriona

Filimonovna na dosku.

Ba čosi-kamsi mali aj kúpalisko ohradené doskami. Lili sa mohla

kúpať a Darii Alexandrovne sa sčasti splnilo očakávanie aj keď nie

práve pokojného, no aspoň pohodlného života na dedine. Pokoj so

šiestimi deťmi Daria Alexandrovna mať nemohla. Jedno ochorelo,

druhé mohlo ochorieť, tretie sa voľačoho domáhalo, štvrté prejavovalo

zlú povahu atď., atď. Zriedka, veľmi zriedka bývali krátke obdobia

pokoja. Avšak tieto trampoty a starosti boli pre Dariu Alexandrovnu

jediným možným šťastím. Nebyť ich, bola by vydaná napospas

myšlienkam na muža, ktorý ju nemiluje. No aj keď ju ako matku

sužoval strach z chorôb aj choroby skutočné, i keď sa trápila, ak

vybadala u detí nejaké nepekné sklony – deti jej už teraz drobnými

radosťami splácali jej trápenie. Radosti boli také drobné, že boli

nebadateľné ako zlato v piesku, a v ťažkých chvíľach videla iba

trápenie, iba piesok; no bývali aj chvíle pekné, keď videla iba radosti,

iba zlato.

Teraz na dedine v odlúčenosti, uvedomovala si tieto radosti čoraz

častejšie. A často, ako tak na ne hľadela, všemožne sa presviedčala, že

sa mýli, že ako matka je voči deťom neobjektívna, no predsa len

nakoniec musela uznať, že má vydarené deti, všetkých šesť, každé síce

iným spôsobom, ale také, s akými sa človek často nestretne – a bola

šťastná a hrdá na ne.

245

8

Koncom mája, keď sa všetko ako-tak dalo do poriadku, dostala

mužovu odpoveď na svoje ponosy ohľadom neporiadkov, ktoré na

dedine našla. V liste ju prosil o prepáčenie, že všetko nedomyslel, a

sľuboval, že sa pri prvej príležitosti zjaví. Oná príležitosť sa netriafala a

do začiatku júna žila Daria Alexandrovna na dedine sama.

V pôstnom čase pred Petrom-Pavlom sa Daria Alexandrovna

vybrala v ktorúsi nedeľu so všetkými deťmi na prijímanie. V dôverných

filozofických rozhovoroch so sestrou, matkou a priateľmi Daria

Alexandrovna neraz prekvapovala svojimi voľnomyšlienkárskymi

názormi na náboženstvo. Vyznávala svojské, zvláštne náboženstvo

metempsychózy, v ktoré hlboko verila, a o cirkevné dogmy vôbec

nedbala. Ale v rodine – a nielen preto, aby ukázala príklad, ale z

úprimného srdca – prísne dodržiavala všetky cirkevné prikázania a

veľmi ju trápilo, že deti už hádam aj rok neboli na prijímaní, a tak za

plnej podpory a účasti Matriony Filimonovny sa to rozhodla spraviť

teraz v lete.

Daria Alexandrovna už niekoľko dní vopred premyslela, ako všetky

deti poobliekať. Pošili, prerobili a vyprali všetky šaty, povypúšťali

švíky a légy, poprišívali gombičky a prichystali stužky. Jedny šaty,

Tanine, do ktorých sa pribrala Angličanka, narobili Darii Alexandrovne

veľa starostí. Pri prešívaní spravila Angličanka záševky na zlom mieste,

prihlboko vystrihla prieramky a šaty len-len že nepokazila. Tani tak

sťahovalo plecia, že sa na to nedalo pozerať. No Matriona Filimonovna

mala spásnu myšlienku – povšívala kliny a spravila pelerínku. Všetko

sa na dobré obrátilo, len s Angličankou sa div nepoharkali. Na druhý

deň predsa len bolo všetko v poriadku a pred deviatou – hodina, do

ktorej mal dôstojný pán podľa dohovoru počkať s bohoslužbami –

radosťou žiariace, vyparádené deti stáli pred domom pri bričke a čakali

na mamu.

Do bričky zapriahli, vďaka protekcii Matriony Filimonovny

namiesto spurného Havrana šafárovho Hnedka, a už vyšla z domu aj

Daria Alexandrovna, ktorú zdržali starosti okolo toalety, v bielych

mušelínových šatách a nasadla.

Daria Alexandrovna sa česala a obliekala starostlivo a so vzrušením.

Kedysi sa obliekala pre seba, aby bola pekná, aby sa páčila; neskôr, čím

bola staršia, tým neradšej sa obliekala – jasne videla, ako ošpatnela.

Dnes sa však zase obliekala s pôžitkom a vzrušením. Dnes sa

neobliekala pre seba, pre vlastnú krásu, ale preto, aby ako matka týchto

246

pôvabných stvoreniatok nekazila celkový dojem. A keď sa pozrela

naposledy do zrkadla, bola so sebou spokojná. Bola pekná. Nie síce

taká pekná, aká chcela byť kedysi na plese, ale pekná pre ten cieľ, o

ktorý jej išlo.

V kostole nebolo okrem sedliakov, čeľadníkov a ich žien nikoho. No

Daria Alexandrovna videla, vlastne zdalo sa jej, že vidí obdiv, ktorý jej

deti a ona vzbudzujú. Deti nielenže boli pôvabné v tých svojich

rozkošných šatočkách, boli chutné aj tým, ako vzorne sa správali.

Aľoša, pravdaže, nestál celkom poriadne, stále sa obzeral, rád by bol

videl svoju blúzočku odzadu; no aj tak bol neobyčajne milý. Taňa stála

ako dospelá a dozerala na tých malých. No najmladšia, Lili, ako sa tak

naivne všetkému čudovala, bola priam očarujúca a ťažko bolo odolať

úsmevu, keď pri prijímaní povedala: „Please, some more.“36

Pri návrate domov deti akoby vycítili, že sa odohralo čosi

slávnostné – boli nápadne tiché.

Aj doma bola pohoda; lenže už pri raňajkách začal Griša hvízdať, a

čo bolo ešte horšie, neposlúchol Angličanku a prišiel o múčnik. Keby

bola pritom Daria Alexandrovna, nebola by dopustila, aby sa v takýto

deň trestalo, no takto musela Angličanku podporiť a jej rozhodnutie, že

Griša nedostane tortu, potvrdiť. To trošku skalilo všeobecnú radosť.

Griša s plačom vravel, že aj Nikolenka hvízdal a toho nepotrestali a

že neplače pre tortu – na tej mu nezáleží – ale preto, že boli voči nemu

nespravodliví. To už bolo priveľa a Daria Alexandrovna sa rozhodla, že

po dohode s vychovávateľkou Grišovi odpustí, a vybrala sa za ňou.

Práve prechádzala sieňou, keď sa stala svedkom obrazu, čo naplnil jej

srdce toľkou radosťou, až jej slzy vstúpili do očí a hriešnikovi

odpustila.

Potrestaný hriešnik sedel na rožnom obloku, vedľa stála Taňa s

tanierikom. Pod zámienkou, že chce dať bábikám obed, poprosila

Angličanku o dovolenie, či môže zaniesť svoju porciu torty do detskej

izby, no namiesto toho ju priniesla bratovi. Ešte stále plakal, že ho tak

nespravodlivo potrestali, pritom jedol tortu a medzi vzlykmi opakoval:

„Odhryzni si aj ty, zjeme to spolu… spolu.“

Aj Taňa mala od dojatia slzy v očiach, sprvu ľutovala Grišu, potom

si uvedomila, aký dobrý skutok vykonala; no nevzpierala sa a svoj

podiel jedla.

36 Prosím, ešte trošku (angl.)

247

Keď zazreli mamu, zľakli sa, no keď sa jej lepšie prizreli, pochopili,

že konajú správne, zasmiali sa a s ústami plnými torty začali si utierať

rozžiarené tváričky, až ich mali celé domachlené od slz a lekváru.

– Bože dobrý! Nové biele šaty! Taňa! Griša! – zvolala mama,

zachraňujúc šaty, no v očiach mala slzy a na tvári šťastný, nadšený

úsmev.

Nové šaty si deti povyzliekali, dievčatá si obliekli blúzky a chlapci

staré kabátiky, potom kázala Daria Alexandrovna zapriahnuť do

bričky – na veľkú šafárovu ľútosť dali k oju zase Hnedka – najprv

chceli ísť na huby, potom na kúpalisko. Detská izba sa až otriasala od

výbuchu nadšenia a výskot tam neutíchol až do odchodu.

Húb nazbierali za košík, jednu dokonca našla Lili. Predtým to

bývalo tak, že hubu vždy našla len miss Hoolová a jej ju len ukázala,

teraz však Lili našla celkom sama veliký brezák a vtedy sa strhol

nadšený krik: „Lili našla brezák!“

Potom sa odviezli k rieke, kone nechali pod brezami a šli na

kúpalisko. Kočiš Terentij priviazal o strom kone, odháňajúce chvostami

ovady, uvelebil sa do trávy v tôni brezy a spokojne fajčil lacný tabak, z

kúpaliska k nemu doliehal piskot detí.

Hoci nebolo ľahké dozerať na všetky deti a mierniť ich v nezbedách,

hoci bolo namáhavé držať v hlave a nepopliesť všetky tie pančušky,

nohavičky, topánočky z rozličných nôh a rozväzovať, rozopínať a

zaväzovať šnúrky a gombičky, Daria Alexandrovna, ktorá sa sama

odjakživa rada kúpala a verila, že je to i deťom užitočné, ničomu sa tak

netešila ako takémuto spoločnému kúpaniu s nimi. Preberať všetky tie

bucľaté nôžky, keď na ne naťahovala pančušky, brať do rúk a ponárať

holé tielka a počúvať raz natešené, inokedy vyľakané výkriky, vidieť

tie zadychčané tváre s rozšírenými, vyľakanými aj veselými očkami,

vidieť tých svojich čľapkajúcich sa anjelikov bolo pre ňu najväčším

pôžitkom. Keď už bola polovica detí oblečená, prišli ku kúpalisku

sviatočne vyobliekané ženičky a placho pri ňom zastali; boli zbierať

kozie nohy a mlieč. Matriona Filimonovna na ktorúsi zavolala, aby im

usušila plachtu a košeľu, čo padli do vody, a Daria Alexandrovna sa s

nimi dala do reči. Ženičky sa najprv smiali do hrsti a nechápali, na čo

sa ich spytuje, no čoskoro sa osmelili, rozhovorili, a hneď si Dariu

Alexandrovnu získali tým, že úprimne obdivovali jej deti.

– Ľaľaďže ti ju, aká krásavica, biela je ani cukor, – krútila hlavou

jedna, obdivujúc Taničku. – Len je chudá…

– Veru, bola chorá.

– Aha, aj toto kúpali, – ukázala druhá zas na dojča.

248

– Nie, toho sme nie, má ešte len tri mesiace, – odpovedala hrdo

Daria Alexandrovna.

– Ľaľaďže ti ho!

– A ty máš deti?

– Štvoro som mala, no len dve mi ostali: chlapec a dievča. Pred

fašiangami som ju prestala pridájať.

– A koľkože má?

– Dva rôčky pomaly.

– A čo si ju tak dlho pridájala?

– Tak je u nás zvykom: cez tri pôsty…

A rozhovor bol pre Dariu naozaj zaujímavý: Aký mala pôrod? Aké

choroby prekonali deti? Kde má muža? Býva doma často?

Darii Alexandrovne sa nechcelo od ženičiek odísť, natoľko ju

rozhovor zaujal, natoľko boli ich záujmy totožné. No radosť mala

najmä preto, lebo na nich jasne videla, ako obdivujú predovšetkým to,

že má toľko detí a také vydarené. Ženičky Dariu Alexandrovnu aj

rozosmiali a Angličanku zas urazili tým, že vyvolala ich smiech,

ktorého príčinu nechápala. Jedna z tých mladších totiž pozorovala

Angličanku, čo sa obliekala posledná, a keď si už obliekla tretiu sukňu,

ženička nevydržala a utrúsila: „Ľaľa ti ju, obkrúca sa, obkrúca, a nie a

nie sa doobkrúcať!“ a všetky vybuchli v smiech.

9

Daria Alexandrovna, obklopená vykúpanými deťmi s mokrými

hlavami, so šatkou na hlave, sa už blížila k domu, keď kočiš povedal:

– Voľajaký pán ide k nám, z Pokrovského nebodaj.

Daria Alexandrovna sa naklonila dopredu a potešila sa, keď v

človeku, čo im išiel oproti v sivom klobúku a sivom kabáte, spoznala

Levina. Vždy sa mu potešila, ale teraz sa mu potešila tým viac, že ju

uvidí v plnom lesku. Nikto iný nemohol oceniť jej vznešenosť lepšie

ako Levin.

Pri pohľade na ňu akoby sa bol ocitol zoči-voči výjavu z rodinného

života, aký si v budúcnosti predstavoval.

– Daria Alexandrovna, na môj pravdu, vyzeráte ani kvočka s

kurčiatkami.

– Ach, aká som rada! – zvolala a podala mu ruku.

– Ste rada, ale vedieť ste mi prv nedali. Teraz je u mňa na návšteve

brat. Až Stiva mi napísal, že ste tu.

249

– Stiva vám napísal? – prekvapene sa spýtala Daria Alexandrovna.

– Áno, píše, že ste už pricestovali, a myslí si, že by som vám mohol

v niečom pomôcť, ak dovolíte, – vravel Levin, no len čo to vypovedal,

zrazu sa zmiatol a už nepokračoval, iba mlčky kráčal popri bričke, tu a

tam si odtrhol výhonok z lipy a prehryzol ho. Zmiatol ho dohad, že

Darii Alexandrovne môže zle padnúť pomoc cudzieho človeka vo veci,

ktorú by mal spraviť jej muž. Darii Alexandrovne sa naozaj nepáčil

spôsob Stepana Arkaďjiča hádzať rodinné starosti cudzím mužom na

krk. A hneď si uvedomila, že to pochopil aj Levin. A práve preto, že

všetko tak citlivo chápal a že bol taký jemný, mala Daria Alexandrovna

Levina rada.

– Pravda, vyrozumel som, že to značí iba toľko, – ozval sa konečne

Levin, – že ma chcete vidieť, a tomu som veľmi rád. Pravda, viem si

predstaviť, že vám, domácej panej z mesta, sa musí toto tu vidieť

primitívne, a ak by ste niečo potrebovali, som vám k službám.

– Ó, to nie! – zvolala Dolly. – V prvých dňoch tu síce nebolo

najútulnejšie, ale teraz je všetko vďaka mojej starej pestúnke v

najlepšom poriadku, – ukázala na Matrionu Filimonovnu, ktorá

vytušila, že je reč o nej, a priateľsky sa na Levina usmiala. Poznala ho a

vedela, že by bol pre slečnu vyhovujúcim ženíchom, a v duchu si

želala, aby sa sobáš uskutočnil.

– Nech sa páči k nám, my sa trošku postískame, – vyzvala ho.

– Nie, radšej sa prejdem. Deti, chcem predbehnúť koníky, kto ide so

mnou?

Deti sa na Levina pamätali slabo, a keď ho uvideli, ani veľmi

nevedeli, o koho ide, ale v ich správaní nebolo onej zvláštnej

ostýchavosti ani odporu, čo deti voči pretvarujúcim sa dospelým tak

často pociťujú a začo sa im tak často a citeľne ujde.

Hocaká pretvárka môže oklamať aj toho najmúdrejšieho,

najbystrejšieho človeka; ale aj najobmedzenejšie dieťa pretvárku

rozpozná a odvráti sa, nech by bola akokoľvek majstrovsky zastretá.

Levin mal istotne všelijaké nedostatky, ale pretvárky v ňom nebolo ani

za necht, a preto mu deti preukazovali práve také priateľstvo, aké videli

na maminej tvári. Na jeho výzvu hneď zoskočili z koča dve staršie deti

a rozbehli sa s ním práve tak, akoby boli bežali s pestúnkou, s miss

Hoolovou či s mamou. Aj Lili začala modlikať, aby ju vzal k sebe, a

matka mu ju podala; vysadil si ju na plece a bežal ďalej s ňou.

– Len sa nebojte, Daria Alexandrovna! – usmial sa veselo na

matku, – neudrie sa, ani ju nepustím, vylúčená vec!

250

A keď tak mama pozorovala jeho šikovné, opatrne-starostlivé a až

prepiato kŕčovité pohyby, prezrádzajúce silu, upokojila sa a pozrela na

neho s veselým, schvaľujúcim úsmevom.

Tu na dedine, v kruhu detí a v prítomnosti sympatickej Darie

Alexandrovny, zmocnila sa Levina veselá nálada, ktorú napokon mával

často a ktorú Daria Alexandrovna mala uňho tak rada. Lietal s deťmi,

zaúčal ich do gymnastiky, rozveseľoval miss Hoolovú svojou lámanou

angličtinou a rozprával Darii Alexandrovne, aké novoty zavádza na

dedine.

Po obede, keď s ním Daria Alexandrovna sedela sama na balkóne,

začala o Kitty.

– A to už viete? Kitty príde sem a strávi leto so mnou.

– Naozaj? – spýtal sa a začervenal, a rýchlo, aby zmenil tému, dodal:

– Tak ako? Poslať vám dve kravy? A ak vám nebude hanba a nasilu

sa budete chcieť vyrovnať, dáte mi päť rubľov na mesiac.

– Nie, veľmi pekne vám ďakujem. Už sme si poradili.

– No tak si aspoň obzriem tie vaše kravy a ak dovolíte, prikážem,

čím ich majú kŕmiť. Všetko závisí od krmiva.

A Levin, len aby odviedol rozhovor od pôvodnej témy, vyložil Darii

Alexandrovne teóriu mliečneho hospodárstva spočívajúcu v tom, že

krava je len stroj na spracúvanie krmiva a mlieko atď.

Toto síce vravel, ale vášnivo túžil počuť podrobnosti o Kitty a

súčasne sa toho bál. Bál sa, že sa naruší jeho tak ťažko vybojovaný

pokoj.

– No áno, ale na to všetko treba dozerať, a kto by to tu robil? – s

akousi nechuťou namietla Daria Alexandrovna.

Jej gazdovstvo sa s pomocou Matriony Filimonovny už tak

zabehalo, že sa jej na ňom nič nechcelo meniť; a ani veľmi neverila

Levinovým znalostiam poľnohospodárstva. Jeho úvahy, že krava je

stroj na výrobu mlieka, jej boli podozrivé. Videlo sa jej, že úvahy tohto

druhu môžu gazdovstvu len škodiť. Podľa nej bolo všetko oveľa

prostejšie: treba len, ako dôvodila Matriona Filimonovna, dať sa Rysuli

a Belani dobre nažrať, dobre ich napojiť a dozrieť, aby kuchár

neodnášal z kuchyne pomyje a nedával ich práčkinej krave. To bolo

aspoň jasné. A úvahy o kŕmnej múčke či zelenom krmive boli

pochybné a nejasné. No predovšetkým sa chcela zhovárať o Kitty.

251

10

– Kitty píše, že po ničom tak netúži ako po samote a pokoji, – ozvala

sa Dolly po chvíli ticha.

– Už sa má lepšie? – vzrušene sa spýtal Levin.

– Chvalabohu, už je celkom v poriadku. Veď som ani na chvíľu

neuverila, že ide o tuberkulózu.

– Ach, to ma veľmi teší! – zahľadel sa na ňu Levin a Dolly sa

pozdalo, že sa mu pri tých slovách tvárou mihlo čosi dojímavé,

bezmocné.

– Počujte, Konstantin Dmitrič, – Daria Alexandrovna sa usmievala

svojím láskavým, trošičku posmešným úsmevom, – a prečo sa vy

vlastne hneváte na Kitty?

– Ja? Ja sa nehnevám.

– Ale áno, hneváte sa. Prečo ste nenavštívili ani nás, ani ich, keď ste

boli v Moskve?

– Daria Alexandrovna, – Levin sa začervenal po korienky vlasov, –

čudujem sa, že to vy, pri vašej dobrote, necítite. Že neberiete na mňa

ohľad, keď viete…

– Čo viem?

– Viete, že som ju popýtal o ruku a že ma odmietla, – preriekol

Levin a všetku nehu, ktorú pred chvíľočkou ku Kitty cítil, vystriedala v

jeho duši zloba za urážku.

– Prečo myslíte, že to viem?

– Pretože to vedia všetci.

– To sa teda mýlite; ja som to nevedela, iba, pravda, tušila.

– Á! Tak teraz to už viete.

– Vedela som len toľko, že sa stalo niečo, čo ju strašne trápilo, a že

ma prosila, aby som s ňou o tom nikdy nehovorila. A ak to nepovedala

mne, nepovedala to nikomu. Čo ste to mali medzi sebou? Povedzte mi!

– Už som vám povedal, čo sa stalo.

– Kedy?

– Keď som bol naposledy u vás.

– Verte mi, – pokračovala Daria Alexandrovna, – že mi jej je

strašne, ale strašne ľúto. Vy trpíte len pre urazenú hrdosť…

– To je možné, – pripustil Levin, – ale…

Nedala mu dopovedať:

252

– Ale jej, chudinky, mi je strašne, strašne ľúto. Teraz už všetko

chápem.

– No, Daria Alexandrovna, ospravedlňte ma, – povedal, vstávajúc. –

Majte sa dobre! Do videnia!

– Nože ešte počkajte, – chytila ho za rukáv. – Počkajte, sadnite si.

– Ale prosím, úpenlivo vás prosím, nehovorme už o tom, – povedal

sadajúc si a súčasne cítil, že sa mu v srdci prebúdza a silnie nádej, o

ktorej si myslel, že je mŕtva.

– Keby som vás nemala rada, – povedala Daria Alexandrovna a slzy

jej vystúpili do očí, – keby som vás nepoznala, ako vás poznám…

Zdanlivo mŕtvy cit ožíval čoraz väčšmi, mocnel, až celkom opanoval

Levinovo srdce.

– Áno,

teraz

som

všetko

pochopila, – pokračovala

Daria

Alexandrovna. – Vy to jednoducho nemôžete pochopiť; vám mužom,

čo ste slobodní a môžete si vyberať, je vždy jasné, koho milujete. Ale

dievča musí čakať, čakať s tým ženským, dievčenským studom; dievča,

ktoré vidí vás mužov iba na diaľku a musí veriť vášmu slovu – toto

dievča nemá a nemusí mať v citoch vždy jasno a nemusí vždy vedieť,

čo povedať.

– Áno, ak sa jej srdce neozve…

– Ale áno, ozve, ale nezabúdajte na jednu vec: vám mužom padne

povedzme, do oka dievča, začnete ho navštevovať, postupne sa

zbližujete, skúmate, vyčkávate, či naozaj nájdete, čo by ste mohli

milovať, a potom keď máte istotu, že dievča milujete, popýtate ho o

ruku…

– No, celkom tak to nie je.

– To je jedno, popýtate o ruku, keď vaša láska dozrie, alebo keď

jedna z adeptiek preváži. Ale dievčaťa sa nik nespytuje. Chcú síce, aby

si vybrala, ale vybrať si nemôže, a len odpovedá: áno, či nie.

„Správne, ja či Vronskij,“ pomyslel si Levin a ožívajúci nebožtík v

jeho duši nanovo umrel a len mučivo prigniavil jeho srdce.

– Daria Alexandrovna, – namietol, – tak sa vyberajú šaty alebo, čo ja

viem, nejaká vec, ale nie láska. Už si vybrala, tým lepšie… A

zopakovať sa to nemôže.

– Ach, tá hrdosť! – vzdychla si Daria Alexandrovna, akoby Levinom

za nízkosť tohto citu v porovnaní s iným citom, ktorý poznajú len ženy,

pohŕdala. – V tom čase, keď ste vy Kitty popýtali o ruku, bola práve v

situácii, keď nemohla odpovedať. Váhala. Váhala medzi vami a

Vronským. Jeho vídala každý deň, vás nevidela dlho. Ak by bola,

253

povedzme, staršia – ja, napríklad, na jej mieste by som vôbec neváhala.

Bol mi vždy nesympatický, aj sa to tak skončilo.

Levin si vybavil Kittinu odpoveď. Povedala: Nie je to možné…

– Daria Alexandrovna, – povedal sucho, – vážim si vašu dôveru;

myslím si však, že sa mýlite. No či už mám pravdu, alebo nemám, tá

hrdosť, ktorou vy tak pohŕdate, mi bráni na Katerinu Alexandrovnu čo

len pomyslieť, chápete, čo len pomyslieť.

– Poviem už len toľko: berte do úvahy, že hovorím o sestre, ktorú

milujem ako vlastné deti. Nevravím, že vás milovala, chcela som

povedať len to, že jej odmietnutie v tom čase nič nedokazuje.

– Neviem už nič! – zvolal Levin a vyskočil zo stoličky. – Keby ste

tušili, akú bolesť mi spôsobujete! Je to to isté, ako keby vám umrelo

dieťa a ľudia by vám vraveli: mohlo byť také a onaké a mohlo žiť a

mohli ste mať z neho radosť. Ale je mŕtve, mŕtve…

– Keby ste vedeli, aký ste smiešny, – odvetila Daria Alexandrovna so

smutným úsmevom, nevšímajúc si, aký je Levin rozčúlený. – Áno,

rozumiem tomu čoraz lepšie, – pokračovala zadumane. – Takže

neprídete k nám, keď tu bude Kitty?

– Nie, neprídem. Pochopiteľne, nebudem sa Katerine Alexandrovne

vyhýbať, no kde len budem môcť, pousilujem sa ušetriť ju mojej

nemilej prítomnosti.

– Ste veľmi, veľmi smiešny, – zopakovala Daria Alexandrovna a

plná nehy sa mu zahľadela do tváre. – No dobre, akoby sme o tom ani

neboli hovorili. Čo je, Taňa? – spýtala sa po francúzsky dcéry, ktorá

prišla na balkón.

– Kde mám lopatku, mama?

– Ja vravím po francúzsky, aj ty tak povedz.

Dievčatko chcelo poslúchnuť, ale zabudlo, ako sa povie lopatka po

francúzsky, mama jej pomohla a potom jej zase po francúzsky

povedala, kde lopatku nájde. A to sa Levinovi akosi nepozdalo.

Už mu v dome Darie Alexandrovny, ani v jej deťoch nič

neprichodilo také milé ako predtým.

„A prečo sa zhovára s deťmi po francúzsky?“ pomyslel si. „Aké je

to neprirodzené a pokrytecké! A deti to cítia. Naučiť po francúzsky a

odučiť úprimnosti,“ dôvodil si, nevediac, že Daria Alexandrovna

všetko už najmenej sto ráz premyslela a nakoniec predsa len, čo aj na

úkor úprimnosti, usúdila, že je nevyhnutné deti učiť práve týmto

spôsobom.

– Veď nechoďte! Poseďte ešte chvíľu.

254

Levin počkal ešte na čaj, ale veselosť bola nenávratne preč – necítil

sa dobre.

Po čaji šiel do predsiene a kázal pristaviť kone, a keď sa vrátil,

našiel Dariu Alexandrovnu rozčúlenú, rozladenú a so slzami v očiach.

Kým bol Levin vonku, zažila Daria Alexandrovna čosi, čo šmahom

zmietlo jej dnešné šťastie a pocit hrdosti. Griša a Taňa sa pobili o

loptičku. Keď Daria Alexandrovna počula, že v detskej je krik, bežala

ta a našla ich v strašnom stave. Taňa držala Grišu za vlasy a Griša, s

tvárou skrivenou od zlosti, ju päsťami tĺkol hlava-nehlava. Keď to

Daria Alexandrovna videla, akoby sa v nej bolo čosi zlomilo. Akoby

tma zrazu obostrela jej život: pochopila, že jej deti, na ktoré bola taká

hrdá, boli nielen celkom obyčajné deti, ale nevydarené, zle vychované,

s hrubými, zverskými sklonmi, vyslovene zlé deti.

O ničom inom nemohla hovoriť, na nič iné nemohla myslieť a

musela sa mu so svojím nešťastím zveriť.

Levin videl, že je nešťastná, a pokúšal sa ju utešiť, vravel, že to ešte

nič strašné nemusí znamenať, veď všetky deti sa bijú; ale pritom si v

duchu vravel: „Nie, ja nebudem robiť taký cirkus a nebudem sa po

francúzsky zhovárať so svojimi deťmi, moje deti budú iné: nič viac

totiž netreba, len ich nekaziť, nemrzačiť, a budú vydarené. Áno, moje

deti budú iné.“

Rozlúčil sa a šiel a Daria Alexandrovna ho už nezdržiavala.

11

V polovici júla prišiel za Levinom starosta zo sestrinej dediny,

vzdialenej zo dvadsať alebo o čosi viac vierst od Pokrovského, s

hlásením, ako ide gazdovstvo a o kosbe sena. Hlavný dôchodok

sestrinho majetku plynul z lúk na mokrinách. V predošlých rokoch si

sedliaci rozobrali trávu po dvadsať rubľov za desiatinu. Keď Levin

prevzal správu majetku, obzrel si lúky a zistil, že sú hodné viacej, a

určil cenu dvadsaťpäť rubľov za desiatinu. Sedliaci na túto cenu

nepristali a Levin ich podozrieval, že odhovorili aj iných záujemcov.

Vtedy sa ta vybral osobne a rozhodol, že sa lúky budú kosiť sčasti za

mzdu, sčasti za podiel. Domáci sedliaci sa tejto novote bránili, ako

vládali, ale presadila sa, a už prvý rok lúky vyniesli skoro raz toľko ako

v minulosti. Predvlani a vlani sa sedliaci ešte stále nevzdávali a zvoz

255

sena mal ten istý priebeh. Toho roku si sedliaci vzali všetku trávu za

tretinový podiel a teraz prišiel starosta so správou, že seno už

pozvážali, len sa bojí dažďa, preto zavolal pisára a v jeho prítomnosti

rozdelil a postavil jedenásť panských stohov. Z neurčitých odpovedí na

otázku, koľko bolo sena na hlavnej lúke, z náhlivosti, s akou starosta

seno bez dovolenia rozdelil, z celkového jeho správania Levin usúdil,

že v deľbe sena čosi nesedí, a rozhodol sa, že ta zájde a osobne si vec

preverí.

Levin prišiel do dediny na poludnie, koňa nechal u priateľa –

starčeka, muža bratovej dojky – a šiel za ním do včelína, lebo chcel od

neho vyzvedieť všetky podrobnosti o senách. Parmenyč, zhovorčivý

dedko príjemného zovňajšku, natešene Levina privítal, ukázal mu celé

gazdovstvo, dopodrobna mu porozprával o včelách, aj ako sa mu toho

roku daria roje; ale na Levinove otázky o senách odpovedal neurčito a

vyhýbavo. To Levina ešte väčšmi utvrdilo v dohadoch. Šiel teda na

lúku a obzrel si stohy. V stohoch nemohlo byť po päťdesiat fúr, a aby

Levin sedliakov usvedčil, rozkázal okamžite poslať po záprahy, čo seno

vozili, naložiť jeden stoh a odviezť ho do stodoly. Bolo v ňom len

tridsaťdva fúr. Darmo ho starosta ubezpečoval, že seno bolo

našuchorené a v stohoch uľahlo, darmo sa bil v prsia a božil, že delil

statočne, Levin trval na svojom, že sa seno delilo bez jeho príkazu a že

nepreberie seno tak, akoby ho bolo päťdesiat fúr v stohu. Po dlhých

ťahačkách sa dohodli, že si tých jedenásť stohov po päťdesiat fúr

zoberú sedliaci ako svoj podiel, ale na panský podiel sa bude deliť

nanovo. Vyjednávanie a deľba kôp sa pretiahla do olovrantu. Keď sa

rozdelilo posledné seno, Levin kázal pisárovi ďalej dozerať, a šiel si

sadnúť na kopu sena poznačenú konárom rakyty, odtiaľ sa potom

kochal pohľadom na lúku, čo sa hmýrila ľuďmi.

Pred ním, v ohybe rieky za močiarom, pohybovala sa pestrá reťaz

sedliačok, veselo rapotajúcich zvučnými hlasmi, a z ponatriasaného

sena sa na svetlozelenej mládzi rýchlo dvíhali kľukaté sivé valy. Ženám

v pätách šli chlapci s vidlami a z valov vyrastali široké, vysoké,

našuchorené kopy. Vľavo po pohrabanej lúke už hrmotali vozy, a kopy,

ubúdajúce po obrovských návidliach, mizli jedna za druhou a na ich

mieste sa už vŕšili ťažké fúry voňavého sena, prevísajúce cez zadky

koní.

– Len aby sa čas nepokazil, kým pozvážame! To bude sienko! –

povedal starký, čo si k Levinovi prisadol. – Čaj, a nie seno! Tak sa doň

pustili ani káčence na rozsypané zrno! – dodal a ukázal na ubúdajúce

kopy. – Od obeda sa zviezla dobrá polovica.

256

– Nebodaj posledná? – zavolal na mládenca, ktorý šiel s vozom

okolo nich: stál vpredu a zaháňal sa koncami konopných oprát.

– Posledná, otec! – zvolal mládenec, zadržal koňa, usmial sa, obzrel

sa na veselú, tiež usmiatu červenolícu mladú ženu, čo sedela vzadu, a

pohnal kone.

– A to je kto? Syn? – spýtal sa Levin.

– Môj najmladší, – s vľúdnym úsmevom prisvedčil starký.

– Aký chlapisko!

– Hej, celkom ujde.

– Už je ženatý?

– Veru, na Vianoce budú tri roky.

– A deti ako, už majú?

– Horkýže deti! Celý rok bol ako oťapený, hanbil sa, – odpovedal

starký. – To je seno! Ako hodváb! – zopakoval, lebo túžil zmeniť

rozhovor.

Levin sa pozorne zahľadel na Vaňku Parmenova a jeho ženu. Brali

kopu neďaleko neho. Ivan Parmenov stál na voze a bral, ukladal a

ušliapaval obrovské návidlia sena, ktoré mu najprv v náručí, potom

vidlami šikovne podávala jeho mladá krásna gazdiná. Mladá žena

pracovala ľahko, veselo, vrtko. No dlhé, uležané seno sa nedalo len tak

ľahko nabrať na vidly. Najprv ho ponaprávala, vbodla doň vidly, potom

ho pružným a rýchlym pohybom, celou váhou tela priľahla a vzápätí,

prehnúc sa v chrbte, previazanom širokým červeným opaskom, sa

vystrela, vypla plné prsia pod bielou fertuchou, šikovne chytila vidly –

a vyhodila otep vysoko na voz. Ivan, ktorý sa očividne usiloval, aby sa

zbytočne nenamáhala, rýchlo chytal s naširoko roztiahnutými rukami

podávanú otep a kládol na fúru. Zvyšné seno mu podala hrabľami,

vytriasla mrvu, čo sa jej natrúsila za krk, napravila si červenú šatku

skĺznutú na bielom neohorenom čele a vliezla pod voz, aby fúru stiahla.

Ivan jej radil, ako má zachytiť povraz o rázvoru, a zrazu sa rozosmial

na čomsi, čo povedala. Na oboch tvárach sa zračila vrúcna, mladá, len

nedávno prebudená láska.

12

Fúra bola stiahnutá, Ivan zoskočil z voza a už viedol silného,

vykŕmeného koňa za opratu. Jeho mladá žena vyhodila hrable na voz a

pobrala sa svižným krokom, hompáľajúc rukami, za ženami, čo stáli v

kruhu. Ivan vyšiel na cestu a zaradil sa medzi ostatné vozy. Ženy s

257

hrabľami cez plecia vykročili za vozmi, hýriac pestrými farbami, a

rapotali veselými, zvonivými hlasmi. Drsný samopašný ženský hlas

zatiahol pieseň a dospieval ju po refrén a vari zo päťdesiat rozličných

hlbokých i vysokých, silných hlasov spustilo tú pesničku družne a

odrazu zasa od začiatku.

Ženy sa približovali s piesňou k Levinovi a jemu sa zdalo, že sa to

naň ženie mračno nabité veselosťou. Mračno sa privalilo, uchvátilo ho,

a kopa sena, na ktorej ležal, aj všetky ostatné kopy a fúry, aj celá lúka a

ďaleké pole – všetko sa rozochvelo a rozkolísalo v rytme tejto

neskrotnej, bujarej piesne, prerušovanej výskotom, pohvizdovaním a

ujúkaním. Levin hľadel so závisťou na túto neskrotnú veselosť a rád by

sa aj on bol zúčastnil na tomto prejave radosti zo života. No nemohol

spraviť nič, len ležať, pozerať a počúvať. Keď sa spievajúci národ

stratil z dohľadu, Levina sa zmocnil trýznivý pocit smútku, že je taký

opustený, fyzicky nečinný a voči svetu že má taký nevraživý postoj.

Niektorí zo sedliakov, čo sa s ním najviac škriepili pre seno, tí,

ktorých pourážal, alebo tí, ktorí ho chceli napáliť, tí istí sedliaci sa mu

teraz veselo ukláňali a podľa všetkého neprechovávali, ani nemohli

prechovávať, voči nemu nijakú zlobu, a nielenže neprejavovali ľútosť,

že ho chceli oklamať, ale si už na to ani nespomenuli. Všetko zaniklo v

mori veselej spoločnej práce. Boh dal deň, Boh dal aj silu. Deň i silu

zasvätili práci, v nej je i odmena. A komu práca slúži? Aké budú jej

výsledky? To sú úvahy vedľajšie a ničotné.

Levin často obdivoval takýto život, často závidel ľuďom, čo takýto

život viedli, ale dnes po prvý raz – najmä pod vplyvom toho, čo

vybadal zo vzťahu Ivana Parmenova k jeho mladej žene – dnes po prvý

raz Levina osvietila myšlienka, že len od neho závisí, či zmení ten svoj

smutný, jalový, neprirodzený a len na seba zameraný život, ktorým žil,

na takýto plodný, čistý, kolektívny a krásny.

Starký, čo s ním sedel, už dávno odišiel domov; všetko sa už rozišlo.

Tunajší sa pobrali domov, cezpoľní sa dali dokopy, aby sa navečerali a

potom na lúke nocovali. Levin ďalej ležal nepovšimnutý na kope sena a

pozeral, počúval a rozmýšľal. Ľudia, čo ostali nocovať na lúke, v tú

krátku letnú noc takmer nespali. Spočiatku sa lúka ozývala veselou

družnou vravou a rehotom pri večeri, potom zase piesňami a

smiechotami.

Celý dlhý pracovný deň nezanechal v nich inú stopu len veselosť.

Pred úsvitom všetko stíchlo. Ozývali sa len príznačné nočné zvuky,

žaby kŕkali v močiari a kone fŕkali na lúke, v hmle, čo sa nad ránom

258

spustila. Levin sa prebral, vstal z kopy, a keď pozrel na hviezdy,

uvedomil si, že noc už sa minula.

„Tak čo to vlastne urobím? Ako to urobím?“ povedal si, keď sa

usiloval ujasniť si všetko, čo premyslel a precítil v tú krátku noc.

Všetko, čo premyslel a precítil, delilo sa na tri osobitné myšlienkové

prúdy. Jeden prúd – to bolo odrieknutie sa starého života, bezcenných

vedomostí a naskrze nepotrebného vzdelania. Toto odrieknutie ho

blažilo a bolo preňho ľahké a jednoduché. Ďalšie myšlienky a

predstavy sa týkali toho života, akým by rád žil odteraz. Prostotu,

čistotu, zákonitosť tohto života jasne cítil a bol presvedčený, že v ňom

nájde uspokojenie, pokoj a dôstojnosť, to, čo mu dosiaľ až bolestne

chýbalo. Ale tretí sled myšlienok sa točil okolo otázky, ako uskutočniť

prechod od starého života k novému. O tomto nemal nijakú jasnú

predstavu. „Oženiť sa? Mať prácu a potrebu práce? Opustiť Pokrovské?

Prikúpiť pôdu? Prihlásiť sa do občiny? Oženiť sa so sedliackou? Ako to

urobím?“ kládol si otázku znovu a znovu a nenachádzal odpoveď.

„Nuž, celú noc som nespal, nie div, že si neviem dať jasnú odpoveď,“

povedal si. „Vyjasním si to neskôr. Jedno je isté, že táto noc rozhodla o

mojom osude. Všetky moje minulé sny o rodinnom živote sú hlúposť,

to nie je ono,“ povedal si. „Všetko je oveľa jednoduchšie a lepšie…“

„Aká nádhera!“ pomyslel si, ako sa díval na zvláštnu, akoby

perleťovú mušľu z bielych obláčikov, čo mu zastala rovno nad hlavou

uprostred oblohy. „Aké je všetko krásne v túto krásnu noc! A kedy sa

tá mušľa stihla vytvoriť? Len pred chvíľou som pozeral na nebo, a

nebolo na ňom nič – len dva biele pásy. Áno, tak nebadane sa zmenili

aj moje názory na život!“

Odišiel z lúky a pobral sa cestou k dedine. Dvíhal sa vetrík a zrazu

všetko zosivelo, skalilo sa. Nadišla pošmúrna chvíľa, čo predchádzala

úsvit, úplné víťazstvo svetla nad tmou.

Levin sa v chôdzi chúlil od zimy a díval sa pod nohy. „Čo to? Akýsi

koč,“ pomyslel si, keď začul hrkálky, a zodvihol hlavu. Oproti nemu,

asi na štyridsať krokov, po tej istej trávnatej ceste, po ktorej šiel on,

uháňal koč so štvorzáprahom a s kuframi navrchu. Prostredné kone sa

tlačili od koľají na oje, ale obratný voziar, čo sedel bokom na kozlíku,

udržal oje v smere koľají, takže kolesá bežali po hladkom.

Iba toto si Levin všimol a už ďalej nerozmýšľal, kto to asi môže byť,

len ešte pozrel roztržito do koča.

V koči, v kúte, driemala starenka a pri obloku sedelo dievča, čo sa

zrejme práve zobudilo, a oboma rukami si držalo stužky bieleho

čepčeka. Ušľachtilá a uzavretá, prekypujúca noblesným, zložitým,

259

Levinovi cudzím vnútorným svetom, pozerala ponad neho na

vychádzajúce zore.

A v okamihu, keď sa vidina už skoro rozplynula, upreli sa na neho

úprimné oči. Spoznala ho a radostný údiv jej ožiaril tvár.

Mýlka bola vylúčená. Na svete boli len jedny takéto oči. Na svete

bola len jedna bytosť, čo mohla v sebe sústrediť celý svet a zmysel jeho

života. Bola to ona. Bola to Kitty. Pochopil, že ide zo stanice do

Jergušovky. A všetko, čo Levina vzrušovalo v túto bezsennú noc,

všetky rozhodnutia, ku ktorým dospel, všetko sa razom rozplynulo. S

odporom si spomenul, ako blúznil, že sa ožení so sedliačkou. Len tam,

v tom rýchlo sa vzďaľujúcom koči, čo prešiel na druhú stranu cesty, len

tam bolo rozlúštenie tajomstva jeho života, čo naňho v poslednom čase

tak trýznivo doliehalo.

Už z koča nevyzrela. Vrzúkanie pier už nebolo počuť, hrkálky už len

slabo. Brechot psov nasvedčoval, že koč prešiel už aj cez dedinu – a

zrazu ostali naokolo len pusté polia, vpredu dedina a on, osamelý a

všetkému cudzí, sám idúci po pustej ceste.

Pozrel na nebo v nádeji, že nájde mušľu, ktorú tak obdivoval a ktorá

mu stelesňovala celý sled myšlienok a pocitov z dnešnej noci. Na nebi

už nič nepripomínalo mušľu. Tam, v nedostupnej výšine, sa

uskutočňovala tajomná premena. Po mušli nebolo ani stopy, po celej

polovici neba sa stlal rovný koberec ustavične sa zmenšujúcich

barancov. Nebo zmodralo a zjasnelo a s tou istou nehou, no aj s tou

istou nedostupnosťou odpovedalo na jeho spýtavý pohľad.

„Nie,“ povedal si, „nech je ten život, prostý a tvrdý, akokoľvek

dobrý, nemôžem sa k nemu vrátiť. Milujem ju.“

13

Len najbližší ľudia Alexeja Alexandroviča vedeli, že tento človek,

na pohľad taký chladnokrvný a rozvážny, má jednu slabosť, odporujúcu

jeho celkovej mentalite. Alexej Alexandrovič nemohol ľahostajne

počúvať detský či ženský plač. Pohľad na slzy ho vždy natoľko

zmiatol, že načisto stratil schopnosť uvažovať. Prednosta jeho

kancelárie a tajomník to vedeli a prosebníčky vopred upozorňovali, že

ak chcú niečo dosiahnuť, nesmú v nijakom prípade plakať. „Nahnevá

sa a prestane vás počúvať,“ vraveli. A naozaj, v takomto prípade

duševný zmätok, ktorý v Alexejovi Alexandrovičovi vyvolali slzy,

260

prejavil sa prenáhleným hnevom. „Nemôžem pre vás nič urobiť. Ráčte

odísť!“ kričal zvyčajne v podobnom prípade.

Vtedy, keď sa Anna vracala z dostihov a povedala mu o svojom

vzťahu k Vronskému a vzápätí si zakryla tvár rukami a rozplakala sa,

Alexej Alexandrovič, hoci v ňom vzbudila zlobu, súčasne pocítil, ako

sa v ňom stupňuje zmätok, ktorý v ňom slzy vždy vyvolávali. Keďže to

už poznal a vedel, že prejavenie citov by v danej chvíli nezodpovedalo

situácii, usiloval sa v sebe potlačiť aj ten najmenší prejav života, a preto

sa nepohol, ani na ňu nepozrel. Z toho pramenil aj ten čudný výraz

mŕtvosti v jeho tvári, čo Annu tak ohromil.

Pred domom jej pomohol vystúpiť z koča a donútil sa, aby sa s ňou

zdvorilo rozlúčil ako vždy a vyslovil k ničomu ho nezaväzujúce slová;

povedal, že jej zajtra oznámi svoje rozhodnutie.

Ženine slová, ktoré potvrdili jeho najtemnejšie podozrenie, spôsobili

Alexejovi Alexandrovičovi krutú bolesť. Bolesť bola umocnená

čudným pocitom až akejsi fyzickej ľútosti k Anne, ktorý v ňom

vyvolali jej slzy. Ale keď v koči osamel, na svoj údiv a radosť pocítil,

že nemá v sebe ľútosť ani podozrenie, čo ho v poslednom čase tak

trýznili, ani muky žiarlivosti.

Cítil sa ako niekto, komu vytrhli zub, čo ho dlho bolel. Po

nevýslovnej bolesti a pocite, ako by mu z čeľuste ťahali čosi obrovské,

väčšie, než je hlava sama, pacient zrazu zistí, neveriac ešte celkom

svojmu šťastiu, že už nejestvuje, čo mu tak dlho otravovalo život, čo

pohlcovalo všetku jeho pozornosť, a že zasa môže žiť, myslieť a

zaujímať sa aj o iné veci ako zub. Tak sa cítil Alexej Alexandrovič.

Bolesť bola zvláštna a ukrutná, ale teraz prešla; cítil, že môže zase žiť a

nemyslieť len na ženu.

„Bez cti, bez srdca, bez náboženstva, skazená žena! Vždy som to

vedel a vždy som to videl, aj keď som sa pokúšal z ľútosti k nej klamať

seba,“ vravel si. A naozaj sa mu zdalo, že to vždy vedel; pripomínal si

podrobnosti z ich minulého života, na ktorých predtým nenachádzal nič

zlé – teraz boli tie podrobnosti jasným dôkazom, že bola vždy skazená.

„Zmýlil som sa, keď som spojil svoj život s ňou; ale na mojej mýlke

nie je nič zlé, a preto nemôžem byť nešťastný. Vinný nie som ja,“

vravel si, „ale ona. Ale do nej ma už nič nie je. Ona pre mňa už

nejestvuje…“

Všetko, čo postihne ju a syna, voči ktorému sa citovo práve tak

zmenil ako k žene, prestalo ho zaujímať. Jediné, čo ho teraz zaujímalo,

bola otázka, ako striasť zo seba čo najlepším, najslušnejším, pre seba

najpohodlnejším, a teda najspravodlivejším spôsobom bahno, ktorým

261

ho pri svojom páde okydala, a ako sa ďalej uberať cestou činorodého,

statočného a užitočného života.

„Nebudem predsa nešťastný preto, že sa opovrhnutiahodná žena

previnila; musím len nájsť čo najlepšie východisko z ťažkej situácie, do

ktorej ma vohnala. A ja ho nájdem,“ vravel si a chmúril sa čoraz

väčšmi. „Nie som prvý ani posledný.“ A nehovoriac o príkladoch z

histórie, počnúc Menelaom, ktorého zachovala všetkým v pamäti

Krásna Helena, vynorila sa v predstave Alexeja Alexandroviča celá

reťaz prípadov zo súčasnosti, keď boli ženy z vyššej spoločnosti svojim

mužom neverné. „Darialov, Poltavskij, knieža Karibanov, gróf

Paskudin Dram… Áno, aj Dram… taký poriadny, pracovitý človek…

Semionov,

Čagin,

Sigonin,“

vyratúval

Alexej

Alexandrovič.

„Povedzme, že títo ľudia vzbudzujú určitý, pravdaže neuvážený,

ridicule37, ja som však v tom videl vždy len nešťastie a vždy som mal

preň pochopenie,“ povedal Alexej Alexandrovič, hoci to nebolo pravda

a nikdy nemal pochopenie pre nešťastie tohto druhu, a tým viac si o

sebe myslel, čím častejšie sa vyskytovali prípady, keď boli ženy svojim

mužom neverné. „Je to nešťastie, ktoré môže postihnúť hockoho. A to

nešťastie postihlo mňa. Ide len o to, ako čo najlepšie obstáť v danej

situácii.“ A začal podrobne rozoberať, ako sa zachovali ľudia, čo sa

ocitli v takej istej situácii ako on.

„Darialov mal súboj…“

V mladosti súboj zaujímal Alexeja Alexandroviča najmä preto, že

bol fyzicky nesmelý a dobre to vedel. Alexej Alexandrovič si nemohol

na pištoľ na seba namierenú bez hrôzy ani pomyslieť a v živote zbraň

nepoužil. Táto hrôza ho v mladosti neraz donútila rozmýšľať o súboji a

predstavovať sa v situácii, kedy by musel vystaviť život

nebezpečenstvu. Keď dosiahol úspech a pevné postavenie v živote,

upadli tieto pocity do zabudnutia; no zvyk je zvyk a pocit strachu z

vlastnej slabosti bol ešte aj teraz taký silný, že sa dlho a dopodrobna

zapodieval myšlienkou na súboj, maznal sa s ňou, hoci vopred veľmi

dobre vedel, že sa v nijakom prípade biť v súboji nebude.

„Je isté, že naša spoločnosť je ešte natoľko barbarská (Anglicko – to

je niečo iné), že veľmi mnohí,“ a medzi tými mnohými boli ľudia, na

mienke ktorých Alexejovi Alexandrovičovi mimoriadne záležalo, „by

súboj schvaľovali; ale výsledok? Povedzme, že ho vyzvem na súboj,“

uvažoval v duchu, a keď si živo predstavil noc po výzve, aj pištoľ na

seba namierenú, striasol sa a bolo mu jasné, že to nikdy nespraví,

37 posmech (franc.)

262

„povedzme, že ho vyzvem na súboj. Povedzme, že mi niekto poradí čo

a ako,“ uvažoval ďalej, „ako sa mám postaviť, ja stisnem kohútik

spúšte,“ vravel si a zatvoril oči, „a vysvitne, že som súpera zabil,“

povedal si a potriasol hlavou, aby odohnal tie strašné myšlienky. „Aký

zmysel má vražda, ak si chce človek vyjasniť vzťah k hriešnej žene a

synovi? Aj tak budem musieť rozhodnúť, čo s ňou. No čo je

pravdepodobnejšie, ba isté – on zabije mňa alebo ma zraní. Ja, človek

nevinný, obeť – budem zabitý alebo ranený. Ešte absurdnejšie. A

navyše: výzva na súboj z mojej strany by bol skutok nečestný. Viem

predsa vopred, že moji priatelia mi nikdy nedovolia biť sa v súboji –

nedopustia, aby bol vystavený nebezpečenstvu život štátnika, ktorého

Rusko potrebuje! Čo by z toho bolo? Iba to, že ja, ktorý som vopred

vedel, že vážne nebezpečenstvo nehrozí, chcel som si výzvou na súboj

pridať akýsi falošný lesk. Je to bezcharakterné, je to falošné, je to

klamanie iných i seba. Súboj je nemysliteľný a nikto ho odo mňa

nečaká. Mojím cieľom je uchrániť si povesť, ktorú potrebujem, aby

som nehatene pokračoval vo svojej činnosti.“ Úradná činnosť, ktorá aj

predtým mala v očiach Alexeja Alexandroviča veľký význam, sa mu

teraz videla mimoriadne významná.

Keď Alexej Alexandrovič takto pouvažoval o súboji a zavrhol ho,

obrátil svoju pozornosť na rozvod – druhé východisko, čo si vybrali

niektorí z mužov, na ktorých si spomenul. Ako tak v pamäti

popretriasal všetky známe prípady rozvodov (bolo ich vo vyššej

spoločnosti, čo tak dobre poznal, dosť), nenašiel ani jeden, kde by cieľ

rozvodu bol ten, aký mal na mysli on. Vo všetkých týchto prípadoch sa

muž buď vzdal nevernej ženy, alebo ju zapredal, a strana, ktorá sa

previnila a nemala právo na uzavretie manželstva, vstúpila vo

vybájený, zdanlivo uzákonený pomer s novým partnerom. Pokiaľ ide o

jeho prípad, Alexej Alexandrovič videl, že dosiahnuť zákonitý rozvod,

teda taký, že by bola postihnutá len vinná žena, nie je možné. Videl, že

zložité podmienky, v akých žije, nedovoľujú použiť rukolapné dôkazy,

ktoré vyžaduje zákon na usvedčenie ženy z viny; videl, že určitá

zjemnenosť tohto života nedovoľuje ani len využiť tieto dôkazy, ak by

sa aj našli, že použitie týchto dôkazov by mu poškodilo v očiach

verejnej mienky väčšmi ako žene.

Pokus o rozvod by viedol len ku škandálnemu procesu, ktorý by bol

vítanou príležitosťou pre nepriateľov, pre klebety a podkopanie jeho

vysokého postavenia v spoločnosti. A jeho hlavný ciel – vyjasnenie

situácie pri čo najmenšom rozruchu – nemohol teda dosiahnuť ani

rozvodom. Okrem toho pri rozvode, dokonca už pri pokuse o rozvod, je

263

jasné že žena prerušila styky s mužom a spojila sa s milencom. A v duši

Alexeja Alexandroviča, hoci si myslel, že okrem opovržlivej

ľahostajnosti k žene nič necíti, predsa ešte niečo ostávalo – neželal si,

aby nehatene žila s Vronským, aby mala zo svojho priestupku výhody.

Už len pomyslenie na to Alexeja Alexandroviča rozčúlilo, a keď si to

predstavil, až zakvílil od vnútorného bôľu a nadvihol sa, pohniezdil v

koči a ešte dlho potom si zachmúrený zakrúcal zimomrivé, kostnaté

nohy do huňatého plédu.

„Okrem formálneho rozvodu je tu ešte jedna možnosť, tá, ktorú

zvolil Karibanov, Paskudin a ten dobrák Dram, to jest rozísť sa so

ženou,“ rozmýšľal ďalej, keď sa upokojil; ale aj tento spôsob znamenal

len rovnaké ťažkosti a hanbu ako rozvod, a čo je hlavné – toto, práve

tak ako formálny rozvod, vrhalo jeho ženu do náručia Vronskému.

„Nie, nie je to možné, nie je to možné!“ povedal nahlas a zase si

inakšie upravil pléd. „Nesmiem byť nešťastný, ale oni nesmú byť

šťastní.“

Žiarlivosť, čo ho trýznila v období neistoty, zmizla v okamihu, keď

ho ženine slová zbavili boľavého zuba. Žiarlivosť však vystriedalo

niečo iné: želanie, aby žena nielenže netriumfovala, ale aby bola

potrestaná. Nepriznával si to, ale v hĺbke duše túžil, aby trpela, že

porušila jeho pokoj a naštrbila jeho česť. A keď Alexej Alexandrovič

znova v duchu prebral podmienky súboja, rozvodu, rozchodu a znova

ich zavrhol, dospel k názoru, že východisko je iba jedno – udržať ju pri

sebe, zatajiť pred spoločnosťou, čo sa stalo, a urobiť všetko, čo sa dá,

aby sa prerušil ich pomer, a hlavne – čo si ani sám nepriznal – aby bola

potrestaná. „Musím jej oznámiť svoje rozhodnutie, že premysliac ťažkú

situáciu, do ktorej rodinu vohnala, každé iné riešenie by bolo pre obe

strany horšie ako vonkajší status quo, a preto som ochotný zachovať

ho, pravda, pod kategorickou podmienkou, že ona splní moju vôľu, čiže

preruší pomer s milencom.“ Na potvrdenie tohto rozhodnutia, keď ho

už bol definitívne prijal, prišiel ešte na jeden dôležitý argument. „Len

toto riešenie bude v súlade i s náboženstvom,“ povedal si, „len pri

takomto riešení neodvrhnem od seba hriešnu ženu, ale dám jej možnosť

nápravy a ešte – čo ako mi to ťažko padne – venujem časť svojich síl

na jej nápravu a spásu.“ I keď Alexej Alexandrovič dobre vedel, že

nemôže mať na ženu morálny vplyv, že z celého tohto pokusu o

nápravu nevzíde nič, len lož, a v ťažkých chvíľach ani raz nepomyslel

na to, aby hľadal východisko v náboženstve – teraz, keď jeho

rozhodnutie zodpovedalo, ako sa mu zdalo, požiadavkám náboženstva,

dávala mu náboženská sankcia jeho rozhodnutia plnú satisfakciu a

264

sčasti aj uspokojenie. Hrialo ho vedomie, že mu ani v takejto životne

dôležitej veci nikto nebude môcť vyčítať, že nepostupoval v súlade so

zásadami náboženstva, ktorého zástavu vždy vysoko dvíhal uprostred

všeobecného ochladnutia a vlažnosti. Ako tak Alexej Alexandrovič

premýšľal o ďalších podrobnostiach, zrazu nevidel dôvod, prečo by

vlastne jeho vzťah k žene nemohol ostať skoro taký, aký bol predtým.

Úctu k nej už nikdy nebude môcť cítiť, to teda nie, ale neboli tu, a ani

nemohli byť, nijaké príčiny, pre ktoré by si zničil život a trpel preto, že

jeho žena je zlá a neverná. „Áno, prejde čas, čas, čo všetko hojí, a náš

vzťah bude ako predtým,“ povedal si Alexej Alexandrovič, „teda, bude

taký do tej miery, že nepocítim narušenie svojho života. Ona musí byť

nešťastná, no ja som nevinný, a preto nemôžem byť nešťastný.“

14

Keď sa Alexej Alexandrovič približoval k Petrohradu, nielenže v

tomto rozhodnutí plne zotrvával, ale si aj v duchu zostavil list, čo žene

napíše. Alexej Alexandrovič vošiel na vrátnicu, pozrel na listy a spisy z

ministerstva a rozkázal, aby mu ich priniesli do pracovne.

– Vypriahnuť a nikoho neprijímať, – prikázal vrátnikovi s istou

dávkou uspokojenia, zdôrazniac slovo „neprijímať“, čo bolo uňho

príznakom dobrej nálady.

Alexej Alexandrovič sa prešiel v pracovni sem a ta a zastal pri

veľkom písacom stole, kde už horelo šesť sviec, ktoré predtým vniesol

lokaj, zapukal prstami, sadol si a pripravil si písacie potreby. Položil si

lakte na stôl, sklonil hlavu nabok, chvíľku porozmýšľal a pustil sa do

písania, nezastanúc už ani na sekundu. Písal po francúzsky a bez

oslovenia, používajúc zámeno „vy“, ktoré neznie tak chladne ako v

ruštine.

Pri našom poslednom rozhovore som Vám dal na vedomie, že Vám

svoje rozhodnutie týkajúce sa predmetu nášho rozhovoru oznámim.

Starostlivo som všetko uvážil, a teraz Vám píšem s úmyslom splniť svoj

sľub. Rozhodol som sa takto: nech by bolo Vaše konanie akékoľvek,

necítim sa oprávnený pretrhnúť putá, ktorými nás spojila vyššia moc.

Rodina sa nesmie rozvrátiť pre vrtoch, svojvôľu, či dokonca previnenie

jedného z manželov a náš život musí ísť ďalej tak, ako šiel doposiaľ. Je

to nevyhnutné pre mňa, pre Vás, pre nášho syna. Som si istý, že ste

oľutovali a ľutujete to, čo je podnetom na tento list, a že mi pomôžete

celkom odstrániť príčinu našej roztržky a zabudnúť na minulosť. V

265

opačnom prípade si viete sama predstaviť, čo čaká Vás a Vášho syna.

Pri našom stretnutí sa dúfam o všetkom podrobnejšie pozhovárame.

Nakoľko sa dovolenková sezóna končí, prosím, aby ste prišli do

Petrohradu čím prv, najneskôr v utorok. Pokiaľ ide o Váš príchod,

všetko potrebné zariadim. Dovoľujem si Vás upozorniť, že na splnenie

tejto prosby kladiem mimoriadny dôraz.

A. Karenin.

B.

P. S. K listu prikladám peniaze, možno Vám pri Vašich výdavkoch

prídu vhod.

List si prečítal a bol s ním spokojný, spokojný bol najmä preto, že

mu prišlo na um priložiť peniaze; nepoužil ani jedno tvrdé slovo,

nebola v ňom výčitka, no ani zhovievavosť. A čo je najdôležitejšie –

bol tu zlatý most pre návrat. List zložil, prihladil ho veľkým masívnym

nožom zo slonoviny, vložil do obálky s peniazmi, a s uspokojením,

ktoré v ňom vždy vzbudila manipulácia s kvalitnými písacími

potrebami, zazvonil.

– Odovzdáš to zriadencovi, zajtra nech to doručí Anne Arkadievne

vo vile, – prikázal vstávajúc.

– Áno, vaša excelencia; čaj rozkážete podať v pracovni?

Alexej Alexandrovič si kázal čaj podať v pracovni a pohrávajúc sa s

masívnym nožom, podišiel ku kreslu, kde už bola prichystaná lampa s

rozčítanou knihou o Eugubijských nápisoch vo francúzštine. Nad

kreslom visel oválny portrét Anny v zlatom ráme od slávneho

portretistu. Alexej Alexandrovič pozrel naň. Nevyspytateľné oči

pozerali na neho posmešne a bezočivo ako v posledný večer, keď si

všetko povedali. Neznesiteľne bezočivo a vyzývavo zapôsobila na

Alexeja Alexandroviča i maliarom skvele vystihnutá čierna čipka na

hlave, čierne vlasy a biela nádherná ruka s prstenníkom plným

prsteňov. Alexej Alexandrovič sa chvíľu díval na portrét, no tu ho tak

striaslo, až sa mu pery zachveli a vydal zvuk „bŕŕ“; odvrátil sa. Rýchlo

si sadol do kresla a otvoril knihu. Pokúšal sa čítať, ale nijako v sebe

nemohol vzbudiť predošlý mimoriadne živý záujem o Eugubijské

nápisy. Hľadel do knihy a rozmýšľal o inom. Nemyslel na ženu, ale na

istú komplikáciu, čo sa nedávno v jeho štátnickej činnosti vyskytla a

bola v zamestnaní stredobodom jeho záujmu. Cítil, že práve vniká

hlbšie ako kedykoľvek predtým do tejto komplikácie a že sa mu v hlave

rodí – a

to

mohol povedať

bez

sebazavádzania – principiálna

myšlienka, ktorá nutne rozmotá celú tú záležitosť, potisne ho v

266

služobnej kariére, znemožní jeho nepriateľov, a tým prinesie

maximálny úžitok štátu. Keď vyšiel sluha, čo mu doniesol čaj, z izby,

Alexej Alexandrovič vstal a pobral sa k písaciemu stolu. Pritiahol

aktovku s bežnou agendou doprostred stola, vybral s náznakom

samoľúbeho úsmevu ceruzku zo stojančeka a zahĺbil sa do zložitého

spisu, ktorý si vyžiadal a ktorý sa týkal nadchádzajúcej komplikácie.

Komplikácia spočívala v tomto: Zvláštnosť Alexeja Alexandroviča ako

štátnika, oná jemu vlastná, charakteristická črta, ktorú ostatne má každý

avanžujúci úradník a vďaka ktorej spolu s úpornou ctižiadosťou,

zdržanlivosťou, statočnosťou a sebaistotou si vybudoval kariéru, tkvela

v podceňovaní papierového úradovania, v obmedzovaní písačiek, v

priamom, nakoľko sa len dá, zásahu do veci a v hospodárnosti. A stalo

sa, že v slovutnej komisii 2. júna sa nastolila otázka zavlažovania polí

Zarajskej gubernie, ktorá spadala pod ministerstvo Alexeja

Alexandroviča a bola krikľavým príkladom nerentujúcich sa výdavkov

a papierového vzťahu k veci. Alexej Alexandrovič vedel, že išlo o

správnu vec. Problém zavlažovania polí Zarajskej gubernie začal riešiť

už predchodca predchodcu Alexeja Alexandroviča. A naozaj sa na túto

vec vydali a vydávali ťažké peniaze, no celkom zbytočne, lebo celé

úsilie očividne neviedlo k ničomu. Keď sa Alexej Alexandrovič ujal

svojej funkcie, hneď všetko pochopil a rád by bol túto vec chytil do

rúk; spočiatku však, kým si nebol celkom istý, si uvedomoval, že sa vec

dotýka priveľmi širokých záujmov a nebolo by to ešte rozumné; neskôr,

zaujatý inými prípadmi, na túto vec jednoducho zabudol. Ako všetky

ostatné veci pokračovala akosi sama od seba, silou zotrvačnosti.

(Mnoho ľudí z nej ťažilo, najmä istá náramne mravná a muzikálna

rodina: všetky dcéry do jednej hrali na strunových nástrojoch. Alexej

Alexandrovič túto rodinu poznal a bol starosvatom jednej zo starších

dcér.) Že znepriatelené ministerstvo túto vec rozvírilo, bolo podľa

mienky Alexeja Alexandroviča bezcharakterné, veď v každom

ministerstve sa nájdu ešte aj onakvejšie prípady, ktoré nikto, už len zo

zaužívaného služobného bontónu, nerozviroval. No teraz, keď už mu tú

rukavicu hodili, smelo ju zdvihol a žiadal vymenovanie osobitnej

komisie, ktorá by preskúmala, preverila činnosť komisie pre

zavlažovanie polí Zarajskej gubernie; no na revanš tým pánom nič

neodpustil. Žiadal aj vymenovanie ďalšej osobitnej komisie vo veci

postavenia Nerusov. Záležitosť postavenia Nerusov sa náhodou dostala

do výboru 2. júna a Alexej Alexandrovič sa za ňu ako za vec nestrpiacu

odklad rozhodne postavil, keďže stav Nerusov bol žalostný. Vo výbore

bola táto vec príčinou škriepky medzi viacerými ministerstvami.

267

Ministerstvo, s ktorým bol Alexej Alexandrovič znepriatelený

dokázalo, že Nerusi priam rozkvitajú, že predpokladaná zmena v ich

postavení môže rozkvet narušiť a že ak je tu niečo zlé, je to preto, že

ministerstvo Alexeja Alexandroviča nedodržiava zákonom predpísané

opatrenia. Teraz mienil Alexej Alexandrovič žiadať, po prvé, aby sa

zostavila nová komisia, ktorá by na tvári miesta preskúmala stav

Nerusov; po druhé, ak sa ukáže, že postavenie Nerusov je vskutku také,

ako sa javí podľa oficiálnych údajov, ktoré má výbor k dispozícii, aby

sa určila ešte ďalšia, nová odborná komisia pre preskúmanie príčin

bezútešného postavenia Nerusov z hľadiska: a) politického, b)

administratívneho,

c)

ekonomického,

d)

etnografického,

e)

materiálneho a f) náboženského, po tretie, aby sa od znepriateleného

ministerstva vyžiadali správy o opatreniach, ktoré toto ministerstvo v

poslednom desaťročí urobilo na zamedzenie nepriaznivých podmienok,

v akých dnes Nerusi žijú, a konečne po štvrté, aby sa žiadalo od

ministerstva vysvetlenie, prečo, ako vyplýva zo správ predložených

výboru pod číslom 17 015 a 18 308 zo dňa 5. decembra 1863 a zo dňa

7. júna 1864, konalo priam v rozpore so základným organickým

zákonom, čiastka…, čl. 18 a vysvetlivka k čl. 36. Svieži rumenec

zafarbil tvár Alexeja Alexandroviča, keď si rýchlo načrtával tieto

myšlienky. Keď popísal hárok, vstal, zazvonil a poslal prednostovi

kancelárie lístok, aby mu poskytol potrebné informácie. Poprechádzal

sa po izbe, zase pozrel na portrét, zamračil sa a opovržlivo sa usmial.

Ešte trošku si čítal o Eugubijských nápisoch, lebo ho nanovo zaujali, a

o jedenástej si šiel ľahnúť, a keď si už v posteli spomenul na ženin

prípad, nevidel ho až v takom chmúrnom svetle.

15

Hoci Anna hlavato a podráždene odporovala Vronskému, keď jej

vravel, že jej položenie je neudržateľné a prehováral ju, aby mužovi

všetko povedala, v hĺbke duše pokladala aj ona svoje položenie za

lživé, nečestné a z tej duše si ho želala zmeniť. Keď sa vracala s

mužom z dostihov, v rozrušení mu všetko povedala a nehľadiac na

bolesť, čo pritom cítila, bola tomu rada. Keď muž odišiel, vravela si,

aká je rada, že sa teraz všetko vyjasní a aspoň sa zbaví klamstva a

pokrytectva. Nepochybovala, že sa teraz situácia navždy vyjasní. Môže

byť tá nová situácia zlá, ale bude jasná, nebude v nej nič hmlisté a

lživé. A bolesť, ktorú tamtými slovami spôsobila sebe i mužovi, sa

268

teraz vynahradí tým, že sa všetko vyjasní, myslela si. V ten večer sa

videla s Vronským, ale o tom, čo sa stalo medzi ňou a mužom, mu

nepovedala, hoci na to, aby sa situácia vyjasnila, mu to mala povedať.

Keď sa na druhý deň ráno zobudila, prvé, čo sa jej vynorilo, boli

slová, ktoré povedala mužovi, a tie slová jej prichodili také strašné,

čudné a grobianske, že teraz nechápala, kde na ne nabrala odvahu, a raz

si nevedela predstaviť, čo z toho bude. No slová sa vyriekli a Alexej

Alexandrovič mĺkvo odišiel. „Bola som s Vronským a nič som mu

nepovedala. Ešte vo chvíli, keď odchádzal, chcela som ho zavolať späť

a povedať mu, ale som si to rozmyslela, veď by bolo čudné, prečo som

tak neurobila hneď, keď prišiel. Prečo som mu nepovedala, keď som

chcela?“ A namiesto odpovede na túto otázku rozlial sa jej po tvári

tmavý rumenec hanby. Uvedomila si, čo ju od toho zdržalo, uvedomila

si, že sa hanbila. Jej situácia, čo sa včera zdala vyjasnená, pripadala jej

teraz zrazu nieže vyjasnená, ale bezvýchodisková. Zdesila sa hanby, na

ktorú predtým ani nepomyslela. Len pri pomyslení na to, čo spraví jej

muž, prichádzali jej na um tie najdesivejšie myšlienky. Pomyslela si, že

už-už sa zjaví správca a vyhodí ju z domu a o jej hanbe bude vedieť

celý svet. Spytovala sa samej seba, kam pôjde, keď ju z domu vyhodia,

ale odpoveď neprichádzala.

Keď rozmýšľala o Vronskom, mala dojem, že ju nemiluje, je mu už

na ťarchu, že sa mu nemôže natískať, a bola zato voči nemu

nepriateľsky naladená. Zdalo sa jej, že slová, ktoré povedala mužovi a

ktoré si v duchu neprestajne opakovala, povedala pred všetkými a že ju

všetci počuli. Nevedela sa odhodlať pozrieť do očí ľuďom, s ktorými

žila. Nevedela sa odhodlať zavolať chyžnú a tým menej zísť dolu a

stretnúť sa so synom a vychovávateľkou.

Chyžná už dávno počúvala za dverami a vošla k nej do izby bez

zavolania. Anna jej spýtavo pozrela do očí a celá vyľakaná sa

začervenala. Chyžná sa ospravedlnila, že takto vošla, vraj sa jej

pozdalo, že počuje zvonček. Priniesla šaty a lístok. Lístok bol od Betsy.

Betsy jej pripomínala, že dnes predobedom u nej na partii kroketu bude

Liza Markalovová a barónka Štolcová so svojimi ctiteľmi, Kalužským

a starým pánom Striomovom. „Príďte, hoc aj len s cieľom skúmať

morálku. Čakám vás,“ končila.

Anna prečítala lístok a ťažko vzdychla.

– Nič, nič nepotrebujem, – povedala Annuške, ktorá na toaletnom

stolíku prekladala flakóniky a štetôčky. – Môžeš ísť, hneď sa oblečiem

a prídem. Nič, nič nepotrebujem.

269

Annuška odišla, ale Anna sa nezačala obliekať, sedela v nezmenenej

polohe – s hlavou v dlaniach, a občas sa na celom tele striasla, akoby

túžila spraviť nejaký pohyb, niečo povedať, a zasa znehybnela.

Ustavične opakovala: „Bože môj! Bože môj!“ Ale ani „bože“ ani „môj“

nemali pre ňu nijaký zmysel. Nikdy síce nepochybovala o náboženstve,

v ktorom bola vychovaná, ale myšlienka utiekať sa k náboženstvu, jej

bola rovnako cudzia, ako utiekať sa k Alexejovi Alexandrovičovi.

Vedela vopred, že keby sa utiekala k náboženstvu, musela by sa

zrieknuť toho, čo pre ňu tvorilo zmysel života. Bolo jej nielen ťažko,

ale zľakla sa svojho nového, dosiaľ nepoznaného duševného

rozpoloženia. Cítila, že v duši sa jej začína všetko rozdvojovať, ako sa

niekedy rozdvojujú predmety v ustatých očiach. Niekedy nevedela,

čoho sa bojí, čo chce. Či sa bojí a chce to, čo bolo, alebo to, čo bude,

ale že čo vlastne chce – to nevedela.

„Ach, čo to robím!“ povedala si, pocítiac zrazu na oboch stranách

hlavy bolesť. Keď sa spamätala, zistila, že si oboma rukami drží vlasy

na sluchách a ťahá ich. Vyskočila a začala chodiť po izbe.

– Káva je hotová a slečna so Seriožom čakajú, – oznámila Annuška,

ktorá sa vrátila a našla Annu v nezmenenej polohe.

– Serioža? Čo Serioža? – ožila zrazu Anna, keď si v to ráno prvý raz

spomenula, že má syna.

– Vidí sa mi, že dačo vyparatil, – odpovedala s úsmevom Annuška.

– Čo vyparatil?

– V rožnej izbe boli broskyne; nuž a oni vari jednu potajomky zjedli.

Zmienka o synovi razom vytrhla Annu z beznádeje. Pripomenula si

sčasti úprimnú – hoci poriadne zveličenú – úlohu matky žijúcej len pre

syna, ktorú na seba v posledných rokoch vzala, a s radosťou pocítila, že

v jej terajšom položení má oblasť, nezávisiacu od vzťahu, aký bude

mať voči mužovi a Vronskému. Tou oblasťou bol jej syn. Nech by bolo

jej postavenie akékoľvek, syna nemôže opustiť. Nech ju muž potupí a

vyhodí, nech k nej Vronskij ochladne a vedie si svoj nezávislý život

(zasa si naňho pomyslela so zlosťou a výčitkou), syna nemôže opustiť.

Má životný cieľ. A musí konať, konať, musí si zabezpečiť také

postavenie, aby jej syna nevzali. A treba konať rýchlo, dokonca veľmi

rýchlo, kým jej ho nevezmú. Treba vziať syna a odcestovať. To musí

teraz rozhodne urobiť. Musí sa upokojiť a dostať sa z tejto hroznej

situácie. Myšlienka na konkrétny čin, súvisiaci so synom, myšlienka, že

by s ním mala okamžite niekam odcestovať, jej dala potrebný pokoj.

Rýchlo sa obliekla, zišla dolu a rozhodným krokom vošla do salónu,

kde ju ako vždy čakala káva a Serioža s vychovávateľkou. Serioža stál,

270

celý v bielom, pri stole pod zrkadlom, chrbát mal zohnutý, hlavu

sklonenú a s výrazom napätej pozornosti – ten výraz uňho poznala,

pripomínal ním otca – čosi robil s kvetmi, ktoré priniesol.

Vychovávateľka sa tvárila neobyčajne prísne. Serioža prenikavo,

ako to často robieval, vykríkol: „Mama!“ a nerozhodne zastal: ísť sa

mame pozdraviť a nechať kvety, alebo dorobiť venček a ísť s kvetmi.

Vychovávateľka pozdravila a spustila zoširoka a podrobne o

Seriožovom priestupku, ale Anna ju nepočúvala; rozmýšľala o tom, či

ju vezme so sebou. „Nie, nevezmem,“ rozhodla sa. „Pôjdem len ja a

Serioža.“

– Veru, bolo to od teba veľmi mrzké, – ozvala sa Anna, chytila syna

za plece, pozrela naň nie prísnym, ale plachým pohľadom, ktorý

chlapca zmiatol aj potešil, a pobozkala ho. – Nechajte nás osamote, –

požiadala začudovanú vychovávateľku a ešte vždy držiac synovu ruku,

sadla si za stôl, ku káve.

– Mama! Ja… ja… ne… – začal a usiloval sa uhádnuť z maminho

výrazu, čo ho za broskyňu čaká.

– Serioža, – povedala, len čo vychovávateľka vyšla z izby, – bolo to

od teba mrzké, ale už to nikdy viac nespravíš, však? Máš má rád?

Cítila, že sa jej slzy tlačia do očí. „Môžem ho nemilovať?“ vravela

si, vpíjajúc sa pohľadom do jeho naľakaných a súčasne natešených očí.

„Alebo bude zajedno s otcom, že ma treba potrestať? Nepoľutuje ma?“

Slzy jej už stekali po tvári; aby ich skryla, prudko vstala a vybehla na

terasu.

Po búrkových dažďoch posledných dní sa počasie zmenilo, bolo

chladno a jasno. Aj keď ostro svietilo slnko, čo sa dralo cez vyumývané

lístie, vo vzduchu bol chlad.

Zachvela sa od zimy a vnútorného desu, čo ju na čistom vzduchu

pochytil s novou silou.

– Choď za Mariettou, choď, – povedala Seriožovi, ktorý za ňou

prišiel, a začala chodiť hore-dolu po terase, po slamenom koberci. „A

to mi naozaj neodpustia, nepochopia, že to nemohlo byť inakšie?“

Zastala a pozrela na vetrom rozknísané vrcholce osík – lístie bolo

vyumývané a prenikavo sa blyšťalo na studenom slnku – a pochopila,

že jej neodpustia, že všetko a všetci budú k nej teraz neľútostní ako to

nebo, ako tá zeleň. A zase pocítila, že sa jej v duši všetko rozdvojuje.

„Len nerozmýšľať, nerozmýšľať,“ povedala si. „Treba sa mi schystať.

Kam pôjdem? Kedy? Koho vezmem so sebou? Áno, do Moskvy

večerným vlakom. Annušku a Seriožu, a len najnutnejšie veci. Ale

271

predtým im obom napíšem.“ Rýchlo vošla dnu, do svojej izby, sadla k

stolu a napísala mužovi:

Po tom, čo sa stalo, nemôžem ďalej zostať vo Vašom dome.

Odchádzam a beriem so sebou Seriožu. Nepoznám zákony, a preto

neviem, s ktorým z rodičov má syn žiť; no beriem ho so sebou, pretože

bez neho nemôžem byť. Buďte veľkodušný, nechajte mi ho.

Potiaľto písala rýchlo a plynne, no dovolávanie sa jeho

veľkodušnosti, ktorú mu upierala, a potreba zakončiť list nejakou

sentimentálnosťou, ju zarazili.

Hovoriť o svojej vine a pokání nemôžem, pretože…

Zase prestala písať, unikal jej myšlienkový súvis. „Nie,“ povedala si,

„nič netreba,“ a roztrhla list, napísala nový, vynechajúc zmienku o

veľkodušnosti, a zapečatila ho.

Druhý list mala napísať Vronskému. „Oznámila som mužovi,“

napísala a potom dlho sedela, nemala silu písať ďalej. Bolo to také

hrubé, také neženské. „A potom, čo mu vôbec môžem napísať?“

povedala si. Zasa jej tvár zaplavil rumenec hanby, keď si pripomenula

jeho pokoj, a v zlosti, ktorú voči nemu pocítila, roztrhla na drobné

kúsočky lístok s napísanou vetou. „Nič netreba,“ povedala si, zatvorila

písaciu mapu, vyšla hore, povedala vychovávateľke a služobníctvu, že

dnes odchádza do Moskvy, a hneď sa pribrala baliť.

16

Po všetkých izbách vily chodili sluhovia, záhradníci a lokaji a

vynášali veci. Skrine a komody boli pootvárané, dva razy bolo treba

zabehnúť do obchodu po povraz; po zemi sa váľal novinový papier.

Dva kufre, vaky a zvinuté plédy už zniesli do predsiene. Koč a dve

drožky stáli pred vchodom. Anna, ktorá pri práci zabudla na nepokoj,

čo bol v nej, si práve balila vo svojej izbe pri stole cestovnú kapsu, keď

ju Annuška upozornila, že vonku zahrkotal koč. Anna pozrela do

obloka a videla zriadenca Alexeja Alexandroviča, práve zvonil pri

hlavnom vchode.

272

– Choď pozrieť, o čo ide, – povedala pokojne, pripravená na všetko,

sadla si do kresla a ruky si položila do lona. Lokaj priniesol hrubú

obálku od Alexeja Alexandroviča.

– Zriadenec má počkať na odpoveď.

– Dobre, – odpovedala Anna, a len čo lokaj vyšiel, trasúcimi sa

prstami list otvorila. Vypadol z neho krížom zalepený balíček s novými

bankovkami. Vybrala list a začala ho čítať od konca. „Pokiaľ ide o Váš

príchod, o všetko sa postarám; na splnenie tejto prosby kladiem

mimoriadny dôraz,“ prečítala. Prešla očami ďalej, naspäť, prečítala list

do konca a ešte raz od začiatku. Keď dočítala, striasla sa od zimy –

poznala, že ju postihlo strašné nešťastie, nešťastie, aké ani nečakala.

Ráno oľutovala, že mužovi všetko povedala, a želala si len jedno,

keby tie slová neboli nikdy odzneli. A tento list ich rušil a dával jej to,

čo si želala. Lenže v tejto chvíli znamenal pre ňu list to najhoršie, čo si

vôbec mohla predstaviť.

– Má pravdu! Má pravdu! – povedala nahlas. „Pochopiteľne, on má

vždy pravdu, on je kresťan, on je veľkodušný! Áno, je to nízky, hnusný

človek! A to nikto okrem mňa nechápe a nepochopí; a ja si to musím

nechať pre seba. Vraví sa o ňom: nábožensky založený, mravný,

čestný, múdry človek; ale nik nevidel to, čo som videla ja. Nik nevie,

ako osem rokov hrdúsil môj život, hrdúsil všetko živé vo mne, že si ani

raz nepomyslel, že som živá žena, ktorá potrebuje lásku. Nik nevie, ako

ma na každom kroku urážal, a so sebou bol navýsosť spokojný. Vari

som sa zo všetkých síl neusilovala nájsť zdôvodnenie pre svoj život?

Vari som sa nepokúšala milovať ho, milovať syna, keď už nebolo

možné milovať muža? No prišiel čas, keď som poznala, že sa už

nemôžem ďalej klamať, že žijem, že nie som ja na vine, že ma Boh

stvoril takou, aká som, že musím milovať a žiť. A teraz čo? Keby ma

zabil, keby zabil jeho, všetko by som vydržala, všetko by som

odpustila, ale nie, on…

Ako je možné, že som vopred neuhádla, čo spraví!? Spraví to, čo je

vlastné jeho podlej povahe. On bude v práve, a mňa, padlú ženu, sotí

ešte hlbšie, zničí…“ – „Viete si sama predstaviť, čo čaká Vás a Vášho

syna,“ pripomenula si slová z listu. „]e to hrozba, že mi vezme syna, a

podľa ich hlúpych zákonov to je iste možné. Ako keby som nevedela,

prečo to hovorí! Neverí síce v moju lásku k synovi, vlastne opovrhuje

ňou (veď si aj robieva posmech), opovrhuje týmto mojím citom, ale

vie, že syna neopustím, syna opustiť nemôžem, bez syna nie je pre mňa

myslitelný život, dokonca ani s tým, koho milujem, no ak syna opustím

273

a odídem od neho, zachovám sa ako tá najposlednejšia, hnusná

ženská – to vie a vie aj to, že na také čosi nebudem mať síl.“

„Náš život musí ísť ďalej tak, ako šiel doposiaľ,“ vynorila sa jej

ďalšia veta z listu. „Ten život bol utrpením aj predtým, no v poslednom

čase bol hrozný. Aké to bude teraz? A on to všetko vie, vie, že sa

nemôžem kajať z toho, že dýcham, že milujem; vie, že z toho môže byť

len lož a pretvárka; ale on ma musí aj ďalej mučiť. Poznám ho, viem,

že sa kochá a pláva v klamstve ako ryba vo vode. Ale nie, ja mu to

potešenie nedožičím, potrhám mu tú sieť klamstiev, do ktorej ma chce

zamotať; nech sa stane, čo sa má. Všetko bude lepšie ako lož a

pretvárka!

Ale ako to spraviť? Bože môj? Bože môj! Bola kedy na svete taká

nešťastná žena, ako som ja…?“

– Áno, potrhám tú sieť, potrhám! – vykríkla a vyskočila, zadŕžajúc

slzy. A šla k písaciemu stolu, aby mu napísala druhý list. Ale v hĺbke

duše už cítila, že nebude mať síl nič trhať, nebude mať síl vyslobodiť sa

z doterajšieho položenia, nech by bolo čo aké lživé a nečestné.

Sadla si k písaciemu stolu, ale namiesto písania si vyložila ruky na

stôl, oprela si o ne hlavu a rozplakala sa, fikala a kolísala sa, ako sa

kolíšu plačúce deti. Plakala preto, že jej sny, sny o tom, že sa situácia

vyjasní a jej postavenie vyhraní, sú navždy pochované. Vedela vopred,

že všetko ostane po starom, ba ešte oveľa horšie ako po starom. Cítila,

že postavenie, ktoré mala v spoločnosti a ktoré sa jej ráno videlo také

nedôležité, že to postavenie si cení a nebude mať sily zameniť ho za

hanebné postavenie ženy, čo zanechala muža a syna a žije s milencom;

že nech by čo robila, seba nepremôže. Nikdy nepozná slobodu lásky,

ostane navždy hriešnou ženou, ktorá žije pod ustavičnou hrozbou

usvedčenia, ktorá podvádza muža pre hanebný pomer s človekom

cudzím, nezávislým, s ktorým nemôže žiť. Vedela, že to bude tak a nie

inakšie, a súčasne to bolo také hrozné, že si ani nevedela dobre

predstaviť, ako sa to skončí. A plakala bez zábran, ako plačú potrestané

deti.

Počula lokajove kroky, a to ju prinútilo pozbierať sa, schovala si

tvár, tváriac sa, že píše.

– Zriadenec si prosí odpoveď, – oznámil lokaj.

– Odpoveď? – zvolala Anna. – Nech počká. Zazvoním.

„Čo vôbec mám písať?“ rozmýšľala. „Čo môžem rozhodnúť sama?

Čo viem? Čo chcem? Čo milujem?“ Zasa pocítila, že sa jej v duši

začína všetko rozdvojovať. A zasa sa tohto pocitu zľakla a chytila sa

prvej možnosti voľačo urobiť a tým odviesť myšlienky od seba samej.

274

„Musím vidieť Alexeja (tak volala v duchu Vronského), on jediný mi

môže povedať, čo mám urobiť. Pôjdem k Betsy; možno ho tam

stretnem,“ povedala si; celkom zabudla, že ešte včera, keď mu

povedala, že ku kňažnej Tverskej nepôjde, Vronskij povedal, že teda

nepríde ani on. Pristúpila k stolu, napísala mužovi. „Dostala som Váš

list. A.“ Zacengala a dala ho lokajovi.

– Necestujeme, – oznámila Annuške, keď vošla.

– Vôbec necestujeme?

– Do zajtra nechajte všetko tak, koč nech ostane. Idem ku kňažnej.

– A ktoré šaty mám prichystať?

17

Spoločnosť pozvaná na partiu kroketu, do ktorej kňažná Tverská

Annu volala, mala sa skladať z dvoch dám a ich ctiteľov. Tie dve dámy

boli hlavné reprezentantky nového, vyberaného petrohradského krúžku,

ktorý napodobujúc napodobeninu čohosi, niesol názov Les sept merve-

illes du monde38. Bol to, pravda, krúžok vznešený, lenže celkom

nepriateľský tomu, ktorý navštevovala Anna. Okrem toho starý

Striomov, jedna z vplyvných petrohradských osobností, ctiteľ Lizy

Merkalovovej, bol v zamestnaní odporcom Alexeja Alexandroviča. Pre

toto všetko ta Anna nechcela ísť a na toto sa vzťahovali narážky v

lístku kňažnej Tverskej. No teraz sa Anne ísť chcelo, lebo dúfala, že

uvidí Vronského.

Anna prišla ku kňažnej Tverskej včaššie ako ostatní hostia.

Súčasne

s

ňou prišiel lokaj Vronského s rozčesanými

bokombradami, pripomínajúci kammerjunkera. Zastal pri dverách,

zložil čiapku a pustil ju prvú. Anna ho spoznala a až teraz si

spomenula, že Vronskij včera povedal, že nepríde. Asi posiela lístok v

tom zmysle.

Keď si v predsieni odkladala plášť, počula, ako lokaj, čo ešte aj r

vyslovoval ako kammerjunker, hlásil: „Od grófa kňažnej,“ a odovzdal

lístok.

Mala chuť spýtať sa, kde je jeho pán. Mala chuť vrátiť sa a poslať

mu list, aby prišiel k nej, alebo sama ísť za ním. Ale ani to, ani ono, ani

to tretie sa nedalo spraviť: kdesi vpredu sa už rozdrnčal zvonček, čo

38 Sedem divov sveta (franc.)

275

ohlasoval jej príchod, a lokaj kňažnej Tverskej stál už bokom pri

otvorených dverách a čakal, kedy prejde do vnútorných izieb.

– Kňažná je v záhrade, ihneď vás ohlásia. Nebude sa páčiť prejsť do

záhrady? – dodal ďalší lokaj v ďalšej izbe.

Bola stále nerozhodná, neistá, ako doma; vlastne bolo to ešte horšie

pretože sa nedalo nič urobiť, nemohla sa stretnúť s Vronským, ale

musela ostať tu, v cudzej a jej duševnému rozpoloženiu tak odporujúcej

spoločnosti; mala však toaletu, čo jej pristala, tým si bola istá; nebola

sama bolo tu zvyčajné slávnostné ovzdušie ničnerobenia a bolo jej

predsa len ľahšie ako doma: nemusela aspoň vymýšľať, čo robiť.

Všetko sa dialo samo od seba. Keď stretla Betsy, idúcu jej v ústrety v

bielej toalete, čo ju eleganciou priam ohromila, Anna sa už na ňu ako

vždy usmiala. Kňažná Tverská šla s Tuškevičom a s istou slečnou z

rodiny, čo trávila na veľkú radosť vidieckych rodičov leto u skvelej

kňažnej.

Na Anne bolo vari čosi zvláštne, aspoň Betsy to hneď zbadala.

– Zle som spala, – ozvala sa Anna, pričom sledovala lokaja, ktorý im

šiel oproti a niesol, ako usúdila, lístok od Vronského.

– Veľmi sa teším, že ste prišli, – povedala Betsy. – Už som ustatá a

práve som si chcela, kým prídu ostatní, vypiť čaj. A vy vari choďte, –

oslovila Tuškeviča, – s Mašou vyskúšať kroketové ihrisko, tam, čo je

tráva strihaná. Aspoň si pri čaji úprimne pohovoríme, we’ll have a cosy

chat39, však? – otočila sa k Anne s úsmevom a stisla jej ruku, v ktorej

držala slnečník.

– Tým skôr, že nemôžem u vás ostať dlho, musím ísť navštíviť starú

paniu Vredeovú. Už jej to sto rokov sľubujem, – rozvádzala Anna, pre

ktorú lož, jej založeniu taká cudzia, bola najnovšie v spoločnosti nielen

prostá a prirodzená, ale mala z nej priam pôžitok.

Prečo povedala niečo, na čo ešte pred sekundou ani nepomyslela, to

by veru nevedela vysvetliť. Povedala to, keď uvážila, že Vronskij

nepríde, a preto sa musí nejako postarať, aby sa stretli. Ale prečo

spomenula práve starú dvornú dámu Vredeovú, ktorú sa jej patrilo

navštíviť ako mnohé iné dámy, to by nevedela vysvetliť; no aj tak, ako

sa neskôr ukázalo, Anna, vymýšľajúc si tie najrafinovanejšie spôsoby,

ako sa s Vronským stretnúť, nič lepšie si vymyslieť nemohla.

– Nie, ani za svet vás nepustím, – zvolala Betsy a pozorne sa

zadívala do Anninej tváre. – Aj uraziť by som sa mohla, veru, keby

som vás nemala rada. Akoby ste sa báli, že vás moja spoločnosť môže

39 príjemne si pobesedujeme (angl.)

276

kompromitovať. Prosím vás, prineste nám čaj do salónika, – prikázala,

žmúriac očami; to robievala vždy, keď sa zhovárala s lokajom. Vzala si

od neho lístok a prečítala ho. – No ten Alexej nám zasa vyviedol, –

spustila po francúzsky, – píše, že nemôže prísť, – dodala takým

prirodzeným, obyčajným tónom, akoby ju ani vo sne nenapadlo, že by

Vronskij mohol mať pre Annu aj nejaký iný význam ako hráč kroketu.

Anna vedela, že Betsy všetko vie, ale keď počúvala, ako hovorí v jej

prítomnosti o Vronskom, vždy si na chvíľu namýšľala, že nevie nič.

– Á! – ľahostajne prehodila Anna, akoby ju to vôbec nezaujímalo, a

pokračovala s úsmevom: – Ako by mohla vaša spoločnosť niekoho

kompromitovať? – Táto hra so slovami, to skrývanie tajomstva malo

pre Annu, ako pre všetky ženy, veľký pôvab. A nevábila ju potreba

tajiť, ani cieľ, pre ktorý sa tajilo, ale sám proces tajenia. – Nemôžem

byť pápežskejšia ako pápež, – riekla. – Striomov a Liza Merkalovová

sú smotánkou spoločenskej smotánky. A potom, prijímajú ich všade, a

ja, – zvlášť zdôraznila ja, – som nikdy nemala škrupule, vždy som bola

tolerantná. Jednoducho nemám kedy.

– Teda sa nechcete stretnúť so Striomovom, však? Nech si pekne-

krásne krížia kordy s Alexejom Alexandrovičom vo výbore, to sa nás

netýka. No v spoločnosti je to najrozkošnejší človek, akého poznám, a

vášnivý hráč kroketu. Veď uvidíte. A aj keď je v smiešnom postavení

starca zaľúbeného do Lizy, mali by ste vidieť, ako sa vie z toho

vykrútiť! Je veľmi chutný. Sapfo Štolcovú poznáte? Je to čosi nové,

celkom nové.

Betsy vravela a vravela a Anna z jej veselého inteligentného

pohľadu vytušila, že čiastočne jej situáciu chápe a má niečo za lubom.

Sedeli v malom salóne.

– Ale tomu Alexejovi musím jednako len napísať, – a Betsy si sadla

za stôl, napísala niekoľko riadkov a lístok vložila do obálky. – Píšem

mu, aby prišiel na obed. Jedna dáma nebude mať pri obede spoločníka.

Pozrite, je to dosť presvedčivé? Prepáčte, ale musím vás na chvíľočku

opustiť. Zapečaťte ho, prosím vás, a pošlite, – zavolala od dverí, –

musím ešte niečo vybaviť.

Anna neváhala ani chvíľku, sadla za stôl a neprečítajúc, čo napísala

Betsy, dole pripísala: „Musím Vás vidieť. Príďte k záhrade pani

Vredeovej. Budem tam o šiestej.“ List zapečatila a Betsy, ktorá sa

medzitým vrátila, ho v jej prítomnosti odovzdala.

A pri čaji, ktorý im priniesli na servírovacom stolíku do chladného

malého salónu, naozaj sa medzi dvoma ženami rozprúdil a cosy chat,

277

aký kňažná Tverská pred príchodom hostí sľubovala. Ohovárali tých,

čo ešte mali prísť, a pri Lize Merkalovovej sa pristavili.

– Je veľmi milá a mne bola vždy sympatická, – poznamenala Anna.

– Bodaj by nie. Priam o vás blúzni. Včera po dostihoch prišla za

mnou a bola celá zúfalá, že vás už nezastihla. Vraví, že ste pravá

hrdinka z románu a nech by ona bola mužom, porobila by kvôli vám

milión hlúpostí. Striomov jej vraví, že ich robí aj tak.

– No povedzte, prosím vás, neviem na to akosi prísť, – ozvala sa

Anna po chvíli tónom, z ktorého bolo jasne vidieť, že to nie je len

povrchná otázka, ale že to, na čo sa spýta, je pre ňu dôležitejšie, ako by

malo byť. – Povedzte, prosím vás, aký je vlastne jej vzťah ku kniežaťu

Kalužskérnu, k takzvanému Mišovi? Málokedy bývam s nimi. O čo

tam ide?

Betsy sa usmiala očami a pozorne na Annu pozrela.

– Nová móda, – odpovedala. – Všetky ženy sa na ňu vrhli. Hodili

čepce cez palubu. No sú rozličné spôsoby, ako to spraviť.

– To hej, ale aký je jej vzťah ku Kalužskému?

Betsy vybuchla v iskrivý smiech, čo sa jej nestávalo často.

– To už zabiehate do oblasti kňažnej Miagkej. Otázka ako stvorená

pre enfant terrible, – a hoci Betsy veľmi chcela zadržať smiech,

nemohla, a nákazlivo sa rozosmiala, ako sa smejú ľudia, čo sa nesmejú

často. – Treba sa ich spýtať, – vyrazila pomedzi smiech celá uslzená.

– Vy sa smejete, – namietla Anna, ktorá sa tiež nevoľky nakazila

smiechom, – ale ja na to neviem prísť. Nechápem, akú úlohu pritom hrá

manžel.

– Manžel? Manžel Lizy Merkalovovej nosí za ňou plédy a vždy je

plný ochoty poslúžiť. A čo sa tam deje inak, to nik nesleduje. Viete, v

dobrej spoločnosti sa nehovorí, neuvažuje ani o istých detailoch toalety.

A toto je niečo podobné.

– Budete na oslave Rolandaki? – spýtala sa Anna, aby zmenila tému.

– Nemyslím, – odpovedala Betsy a nedívajúc sa na priateľku, začala

opatrne nalievať do priezračných drobných šáločiek voňavý čaj. Potisla

šálku k Anne, vybrala si cigaretu, vložila ju do striebornej špičky a

zapálila si.

– Nuž ja to mám dobré, – začala už vážne a chytila do rúk šálku. –

Chápem vás a chápem Lizu. Liza je naivná duša, ktorá nechápe, ako

nechápu deti, čo je dobré a čo zlé. Aspoň to rozhodne nechápala, keď

bola mladá. A teraz vie, že tá naivita jej veľmi pristane. Teraz možno

naschvál nechápe, – vravela Betsy s delikátnym úsmevom. – No aj tak

jej to pristane. Ono je to tak, na tú istú vec sa dá pozerať tragicky a

278

spraviť z nej utrpenie, alebo sa pozerať jednoducho, ba veselo. Vidí sa

mi, že máte sklon dívať sa na veci priveľmi tragicky.

– Ako rada by som poznala iných ľudí tak ako seba, – poznamenala

Anna vážne a zádumčivo. – Som horšia ako iní, alebo lepšia? Vari

horšia.

– Enfant terrible, enfant terrible, – zopakovala Betsy. – No už sú tu.

18

Ozvali sa kroky, mužský, potom ženský hlas a smiech, a vzápätí

vošli očakávaní hostia: Sapfo Štolcová a zdravím kypiaci mladík,

zvaný Vaska. Bolo vidieť, že mu strava, pozostávajúca z krvavých

biftekov, šampiňónov a burgundského, prospieva. Vaska sa poklonil

dámam a pozrel na ne, no len letmo. Vkročil za Sapfo do salónu a

prešiel cezeň, ani čo by ho viedla na povrázku, a nespúšťal z nej

planúce oči, akoby ju chcel zhltnúť. Sapfo Stoková bola čiernooká

blondínka. Vošla drobnými, energickými krokmi v topánkach na

vysokých podpätkoch a silne, po chlapsky stisla dámam ruky.

Anna sa s touto novou hviezdou ešte nestretla a jej krása, výstredná

toaleta i nenútené spôsoby ju ohromili. Na hlave mala z vlastných aj

cudzích vlasov jemne zlatistej farby takú monumentálnu stavbu, že sa

jej hlava veľkosťou vyrovnala nádherne klenutému a hlboko

obnaženému poprsiu. Kráčala tak temperamentne, že sa jej pri každom

pohybe pod šatami črtali tvary kolien a stehien, a mimovoľne sa

natískala otázka, kde vlastne sa v tej honosnej rozkolembanej hore

končí jej naozajstné, drobné a driečne, hore také odhalené a vzadu a

dole také zahalené, telo.

Betsy sa ponáhľala s predstavovaním.

– Predstavte si, skoro sme zrazili dvoch vojakov, – spustila

žmurkajúc, usmiala sa a pritiahla si vlečku, ktorú si priďaleko odhodila

nabok. – Vezieme sa s Vaskom… Ach, ozaj, ešte sa s ním nepoznáte. –

Celá zapýrená predstavila mladíka a zvučne sa zasmiala svojej chybe,

totiž tomu, že ho pred neznámou paňou nazvala Vaskom.

Vaska sa ešte raz poklonil Anne, ale nepovedal nič. Oslovil Sapfo:

– Stávku ste prehrali. Prišli sme skôr. Vyplaťte ma, – vravel s

úsmevom.

Sapfo sa zasmiala ešte veselšie.

– Vari len nie teraz!

– V poriadku, vyinkasujem si to neskôr.

279

– Dobre, dobre. Ach, ozaj! – otočila sa zrazu k panej domu, – ja som

tiež… Skoro som naňho zabudla… Priviedla som vám hosťa. Tu je.

Nečakaný hosť, mladík, ktorého Sapfo priviedla a na ktorého

zabudla, bol však hosť natoľko vážený, že hoci bol mladý, obe dámy ho

privítali postojačky.

Bol to nový ctiteľ Sapfo. Teraz jej už aj on chodil v pätách ako

Vaska.

Čoskoro prišiel knieža Kalužskij a Liza Merkalovová so

Striomovom. Liza bola chudá brunetka s orientálnou tvárou, snivým

výrazom a nádhernými, ako sa vravelo, tajomnými očami. Ráz jej

tmavej toalety (Anna si to hneď všimla a ocenila to) bol v dokonalom

súlade s jej krásou. Aká bola Sapfo strohá a vypasovaná, taká bola Liza

ženská a uvoľnená.

No podľa Anninho vkusu bola Liza oveľa príťažlivejšia; Betsy o nej

síce Anne povedala, že sa hrá na nevedomé dieťa, ale keď ju Anna uvi-

dela, poznala, že to nie je pravda. Bola vskutku nevedomá, skazená, ale

milá a pokorná. Pravda, celkový štýl mala rovnaký ako Sapfo; aj za ňou

rovnako ako za Sapfo, všade chodili ako na povrázku dvaja ctitelia,

jeden mladý a druhý už starec, a hltali ju očami; ale bolo v nej čosi, čo

ju povznášalo nad okolie – bol v nej ligot pravého briliantu medzi

sklíčkami. Ten ligot jej vyžaroval z nádherných, naozaj tajomných očí.

Ukonaný a súčasne vášnivý pohľad tých očí s tmavými podkovami

priam prekvapoval nefalšovanou úprimnosťou. Ak človek do nich

pozrel, mal dojem, že ju spoznal bezozvyšku, a spoznajúc ju, že ju

nemôže nemilovať. Pri pohľade na Annu ožiaril zrazu jej tvár radostný

úsmev.

– Ach, aká som rada, že vás stretám! – zvolala, idúc k nej. – Včera

na dostihoch som práve chcela ísť za vami, ale odišli ste. Tak rada by

som vás bola videla práve včera. Však to bolo fantastické? – uprela na

Annu pohľad, čo vari prenikal až na dno duše.

– Áno, vôbec som nečakala, že to môže byť také vzrušujúce, –

pripustila Anna a začervenala sa. Medzitým sa celá spoločnosť

zdvihla, že prejde do záhrady.

– Ja nejdem, – Liza si s úsmevom prisadla k Anne. – Ani vy

nepôjdete, však? Aj by sa mi chcelo hrať kroket!

– Ale prečo, ja mám kroket celkom rada.

– No povedzte, ako to len robíte, že sa nenudíte? Človek na vás

pozrie a hneď mu je veselo. Vy žijete, ja sa nudím.

– Vy že sa nudíte? Veď vaša spoločnosť je v Petrohrade najveselšia.

280

– Aj to je možné, že tí, čo nepatria k nám, sa ešte väčšmi nudia; ale

nám, a mne teda určite, vôbec nie je veselo, ale sa hrozne, hrozne

nudíme.

Sapfo si zapálila cigaretu a vyšla s dvoma mladíkmi do záhrady,

Betsy a Striomov ostali pri čaji.

– Teda sa nudíte? – spýtala sa Betsy. – A Sapfo vravela, že sa včera

u vás výborne zabávali.

– Bože, ako len bolo otupno! – zvolala Liza Merkalovová.

– Po dostihoch sa šlo ku mne. A večne tí istí, a večne tí istí! Večne

to isté. Celý večer sme sa povaľovali po divánoch. Čo je na tom

zábavné? Ale ozaj, ako to robíte, že nebývate unudená? – zase sa

obrátila k Anne. – Stačí pohľad na vás a je jasné – tu, hľa, je žena, ktorá

môže byť šťastná, či nešťastná, ale sa nenudí. Prezraďte, ako to robíte?

– Nijako to nerobím, – odpovedala Anna, červenajúc sa v paľbe

neodbytných otázok.

– To je teda najlepší spôsob, – zamiešal sa do rozhovoru Striomov.

Striomov mohol mať zo päťdesiat rokov, bol prešedivený, pomerne

svieži, veľmi nepekný človek, ale tvár mal výraznú a inteligentnú. Liza

Merkalovová bola neter jeho ženy, všetok voľný čas trávil s ňou. Keď

sa stretol s Annou Kareninovou, hoci bol v zamestnaní Kareninovým

odporcom, ako človek spoločenský a inteligentný usiloval sa byť voči

nej, manželke svojho odporcu, obzvlášť milý.

– Nijako, – ujal sa slova s jemným úsmevom, – to je najlepší

prostriedok. Už dávno vám vravím, – obrátil sa k Lize Merkalovovej, –

ak sa človek nechce nudiť, nesmie si myslieť, že sa bude nudiť.

Rovnako sa nesmie báť, že nezaspí, ak sa bojí nespavosti. To isté vám

teraz povedala aj Anna Arkadievna.

– Bola by som veľmi rada, keby som to bola povedala, pretože to nie

je len múdre, ale je to aj pravda, – usmiala sa Anna.

– Nože povedzte, ako sa dá zaspať a ako sa dá nenudiť?

– Aby človek zaspal, musí predtým pracovať, a aby sa vyhol nude,

musí tiež pracovať.

– Načo mám pracovať, keď o moju prácu nik nestojí? A len sa tak

naschvál robiť, to neviem a ani nechcem.

– Nemáte pravdu, – namietol Striomov, nepozerajúc na ňu, a zasa sa

obrátil k Anne.

S Annou sa stretal zriedka, a preto jej nemohol hovoriť nič iné len

banality, ale tie banality – kedy sa mieni vrátiť do Petrohradu, ako ju

grófka Lýdia Ivanovna miluje – hovoril s výrazom, svedčiacim o úsilí

byť príjemný a preukázať jej svoju úctu, ba ešte aj čosi viac.

281

Zjavil sa Tuškevič s tým, že celá spoločnosť už čaká na hráčov.

– Nie, prosím vás, nechoďte ešte, – poprosila Liza Merkalovová

Annu, keď zistila, že chce už odísť. Striomov sa k nej pridal.

– Bude to priveľký kontrast, prísť z tejto spoločnosti k tej starej

Vredeovej. A potom, vašu návštevu využije na ohováranie, kým tu

vzbudíte celkom iné, len tie najkrajšie city, ohováraniu na hony

vzdialené.

Anna na chvíľu zaváhala, zamyslela sa. Príjemné reči tohto

inteligentného človeka, naivná, detská sympatia, ktorú voči nej

prejavovala Liza Merkalovová, a celé to zvyčajne veľkosvetské

ovzdušie – všetko bolo také príjemné, a ju čakali také strašné veci, že

na chvíľu zaváhala, či nemá ostať, či nemá oddialiť ťažkú chvíľu

osudového rozhovoru. Keď si však predstavila, čo ju čaká samu doma,

ak sa nejako nerozhodne, keď si pripomenula ešte aj v spomienkach to

hrozné gesto, keď si ťahala oboma rukami vlasy, rozlúčila sa a odišla.

19

Vronskij nenávidel neporiadok, aj keď viedol na pohlad

lahkomyseľný spoločenský život. Ešte v mladosti na vojenskom

gymnáziu poznal, čo znamená byť ponížený odmietnutím – bol po uši v

dlžobách a chcel si požičať – a odvtedy si dával pozor, aby sa podobná

situácia neopakovala.

Aby mal svoje veci vždy v poriadku, podľa toho, ako mu okolnosti

dovoľovali, raz to bývalo častejšie, inokedy menej často, no asi tak päť

ráz do roka utiahol sa do samoty a vniesol do svojich záležitostí jasno.

Volal to zúčtovaním alebo faire la lessive40.

Keď sa Vronskij na druhý deň po dostihoch neskoro zobudil, neoholil

sa a neokúpal, len si obliekol blúzu, rozložil si po stole peniaze, účty,

listy a pustil sa do roboty. Petrickij už vedel, že Vronskij býva vtedy

mrzutý, preto keď sa zobudil a zazrel kamaráta pri písacom stole, tíško

sa obliekol a odišiel, aby mu nezavadzal.

Každý človek, ktorý dopodrobna pozná celú zložitosť podmienok,

čo ho obklopujú, nevdojak predpokladá, že zložitosť podmienok a

ťažkostí, spojené s ich riešením, sú čisto jeho osobnou, náhodnou

zvláštnosťou, a ani mu na um nepríde, že by aj ostatní ľudia žili v zajatí

takých istých zložitých podmienok ako on sám. Tak sa to zdalo aj

40 veľké pranie (franc.)

282

Vronskému. A nie bez vnútornej hrdosti a nie celkom neodôvodnene si

pomyslel, že nech by bol v takej ťažkej situácii ako on niekto iný, už

dávno by sa topil v dlžobách a určite by sa dopustil nejakej nečestnosti.

A tak cítil, že ak nechce upadnúť do dlžôb, musí bezodkladne zvážiť a

ujasniť si situáciu.

Najprv sa chytil do toho najľahšieho, do financií. Vypísal si

drobným písmom na kúsok listového papiera všetky dlžoby, zrátal ich a

zistil, že je dlžný sedemnásťtisíc a nejaké stovky, ktoré pre väčšiu

jasnosť škrtol. Keď si porátal peniaze a vklad v banke, zistil, že mu síce

ostáva tisícosemsto rubľov, ale do Nového roku už nijaký príjem mať

nebude. Prepočítal dlžoby a rozpísal ich do troch kategórií. Do prvej

patrili dlžoby, ktoré bolo treba splatiť ihneď, alebo mať na ne pre každý

prípad hotovosť, aby ich mohol, keď bude treba, bezodkladne splatiť.

Takých dlžôb mal okolo štyroch tisíc; tisícpäťsto za koňa a

dvetisícpäťsto bola záruka za kamaráta mladého Venevského, ktorý ich

v prítomnosti Vronského prehral s falošným hráčom. Vronskij chcel

dať peniaze hneď vtedy, mal ich pri sebe, ale Venevskij a Jašvin

nástojili na tom, že zaplatia oni, a nie Vronskij, ktorý ani nehral.

Všetko bolo síce veľmi pekné, ale Vronskij vedel, že pri tej špinavej

historke, s ktorou má spoločné len to, že sa slovom zaručil za

Venevského, musí mať tých dvetisícpäťsto rubľov poruke, aby ich

mohol bez dlhých rečí tomu podvodníkovi hodiť. Čiže, pre prvú

najdôležitejšiu rubriku musel mať štyritisíc rubľov. V druhej rubrike

boli menej dôležité dlžoby, dokopy osemtisíc. Boli to dlžoby prevažne

súvisiace s dostihovou stajňou, dodávateľom ovsa a sena, Angličanom,

sedlárom atď. Na tieto dlžoby by mal pre pokoj duše oferovať tiež zo

dve tisícky. Pre poslednú rubriku dlžôb – v obchodoch, hoteloch a u

krajčíra – si nemusel robiť ťažkú hlavu. Čiže na bežné výdavky

potreboval takých šesťtisíc, a mal iba tisícosemsto rubľov. Pre človeka

so stotisícovým dôchodkom, tak sa odhadovali majetkové pomery

Vronského, by vari takéto dlžoby nemali byť problémom; no háčik bol

v tom, že Vronskij tých stotisíc vôbec nemal. Obrovský otcovský

majetok, čo vynášal ročne do dvestotisíc dôchodku, si bratia

nerozdelili. V tom čase, keď si starší brat, po uši zadĺžený, bral za ženu

kňažnú Variu Čirkovovú, chudobnú dcéru dekabristu, prepustil mu

Alexej celý dôchodok z otcovho majetku, vyhradiac si len

dvadsaťpäťtisíc rubľov na rok. Alexej vtedy bratovi povedal, že s tými

peniazmi vystačí, kým sa neožení, čo pravdepodobne nebude nikdy. A

brat ako veliteľ jedného z najnákladnejších plukov a novopečený ženáč

nemohol ten dar neprijať. Matka, ktorá mala vlastný majetok, dávala

283

Alexejovi okrem tých dohodnutých dvadsaťpäťtisíc ešte zo dvadsaťtisíc

ročne a Alexej to všetko minul. V poslednom čase mu matka prestala

peniaze posielať, lebo sa s ním pohádala pre jeho pomer a odchod z

Moskvy. A tak sa teraz Vronskij, zvyknutý na štyridsaťpäťtisícový

životný štandard, ocitol s tohoročnými dvadsiatimi piatimi tisícmi v

ťažkostiach. Mohol by sa z nich dostať, ak by mu pomohla matka, ale

od nej peniaze pýtať nemohol. Jej posledný list, včera ho dostal, ho

pobúril najmä preto, že v ňom boli narážky na to, že ho bude ochotne

podporovať, aby bol úspešný v spoločnosti a v službe, ale nie v živote,

nad ktorým sa už pohoršuje celá spoločnosť. Matkin pokus kúpiť si ho

urazil Vronského do hĺbky duše a ešte viac voči nej ochladol. No

nemohol sni zrušiť svoj veľkodušný sľub, hoci teraz, hmlisto tušiac

rozličné nepredvídané okolnosti, súvisiace s jeho pomerom s Annou,

cítil, že ten veľkodušný sľub dal ľahkomyseľne a že veru, hoci je

slobodný, tých sto tisíc by sa mu zišlo. Ale zmeniť niečo na veci bolo

vylúčené. Len si predstavil bratovu ženu, predstavil si, ako mu tá milá,

skvelá Varia pri každej vhodnej príležitosti pripomína, že nezabúda na

jeho veľkodušnosť a váži si ho, a bolo mu jasné, že si nemôže pýtať

späť to, čo už raz dal. Bolo to práve také nemožné, ako zbiť ženu,

kradnúť alebo luhať. Mohol, ba musel urobiť len jedno, a Vronskij sa

na to bez váhania odhodlal: požičia si peniaze od úžerníka, desaťtisíc,

čo pôjde hladko, celkove zníži výdavky a predá dostihové kone. Keď sa

takto rozhodol, ihneď napísal Rolandakimu, čo mu už niekoľko ráz

odkázal, že jeho kone odkúpi. Potom poslal po Angličana a po úžerníka

a podľa účtov rozdelil peniaze, ktoré mal. Keď bol s tým hotový,

napísal matke na jej list chladnú, strohú odpoveď. Potom vybral z

náprsnej tašky tri lístky od Anny, prečítal ich, spálil a zamyslel sa nad

ich včerajším rozhovorom.

20

Vronskij bol preto v živote taký mimoriadne šťastný, že mal kódex

zásad, ktoré spoľahlivo určovali, čo sa musí robiť a čo nemusí. Tento

kódex zahŕňal len úzky okruh životných okolností, ale zato zásady boli

spoľahlivé, a Vronskij, ktorý z toho okruhu nikdy nevychodil, nikdy

ani na chvíľu nezaváhal splniť to, čo sa muselo. Tieto zásady určovali –

že zaplatiť falošnému hráčovi treba, no krajčírovi netreba; že mužom

sa cigániť nesmie, no ženám sa smie; že nikoho neslobodno klamať, no

manžela slobodno; že urážka sa nesmie prepáčiť, no urážať iného sa

284

smie atď. Všetky tieto zásady, pravda, mohli byť nerozumné,

nesprávne, ale boli spoľahlivé, a keď sa ich Vronskij pridŕžal, cítil sa

vnútorne vyrovnaný a mohol chodiť s hlavou hrdo vztýčenou. Len

najnovšie, pre jeho vzťah k Anne, začínalo sa Vronskému mariť, že

jeho kódex nezahŕňa všetky okolnosti, a v budúcnosti predvídal

ťažkosti a nejasnosti, v ktorých sa nebude mať čoho pridŕžať. Jeho

terajší vzťah k Anne a jej mužovi bol pre neho prostý a jasný. Bol jasne

a presne vymedzený v kódexe zásad, ktorého sa pridŕžal.

Anna bola poriadna žena, ktorá ho obdarila svojou láskou, a on ju

miloval, a preto v nej videl ženu, hodnú aspoň takej úcty ako zákonitá

manželka. Radšej by si bol dal odseknúť obe ruky, ako by si bol dovolil

slovom, narážkou nielenže ju uraziť, ale nepreukázať jej takú úctu, akú

si žena môže nárokovať.

Aj vzťah k spoločnosti mu bol jasný. Všetci to mohli vedieť, mohli

to tušiť, no nik sa nesmel odvážiť o tom hovoriť. V opačnom prípade

bol odhodlaný prinútiť tárajov, aby mlčali a aby si uctili česť milovanej

ženy.

Vzťah k manželovi bol nad slnko jasný. Od tej chvíle, ako sa Anna

zaľúbila do Vronského, bol presvedčený, že jedine on má na ňu

neodškriepiteľné právo. Manžel bol len celkom zbytočná a prekážajúca

figúra. Bol v poľutovaniahodnej situácii, to je pravda, ale čo sa dá

robiť? Jediné, na čo mal manžel právo, bolo žiadať satisfakciu so

zbraňou v ruke, a na to bol Vronskij od prvej chvíle pripravený.

No v poslednom čase sa medzi ním a Annou vynorili nové vnútorné

vzťahy, ktoré mu naháňali strach svojou nejasnosťou. Len včera mu

oznámila, že bude mať dieťa. A on pocítil, že tá správa a to, čo od neho

čakala, vyžadovalo čosi, čo sa vymykalo z kódexu zásad, ktorých sa v

živote pridŕžal. Bol naozaj zaskočený, a v prvej chvíli, keď mu o

svojom stave povedala, srdce mu nadiktovalo návrh, aby zanechala

muža. Aj to vyslovil, ale teraz, ako o tom premýšľal, videl jasne, že by

bolo lepšie zaobísť sa bez toho, no súčasne, ako si to hovoril, mal

obavy – nie je to podlé?

„Ak som povedal, aby opustila muža, znamená to, že chcem, aby

svoj život spojila s mojím. Som na to prichystaný? Ako s ňou odídem

teraz, keď nemám peniaze? Povedzme, že by som to mohol nejako

zariadiť… No ako s ňou odídem, keď slúžim v armáde? Ak som taký

návrh vyslovil, mal by som byť na to prichystaný, to znamená, mal by

som mať peniaze a ísť do výslužby.“

285

A zamyslel sa. Otázka, či má, alebo nemá ísť do výslužby, priviedla

ho k inému skrytému záujmu – vedel o ňom len on, a hoci ho tajil, bol

to div nie jeho hlavný, celoživotný záujem.

Byť slávnym bolo dávnou túžbou jeho detstva a mladosti, túžbou, ku

ktorej sa sám nepriznával, no bola taká silná, že aj teraz táto vášeň

zápasila s jeho láskou. Jeho prvé kroky v spoločnosti i v službe boli

úspešné, ale pred dvoma rokmi spravil hrubú chybu. Aby prejavil svoju

nezávislosť a aby sa vyšvihol, odmietol návrh na iné zadelenie v nádeji,

že tým stúpne na cene; ukázalo sa však, že prestrelil – už sa oňho

nestarali; a keď si takto voľky-nevoľky zabezpečil postavenie človeka

nezávislého, správal sa veľmi diplomaticky a múdro, ako že sa na tom

svete na nikoho nehnevá, necíti sa byť ukrivdený a želá si len jedno,

aby mu dali svätý pokoj, lebo si veselo žije. V skutočnosti však sa mu

už vlani po príchode do Moskvy nežilo veselo. Cítil, že ono nezávislé

postavenie človeka, ktorý by všetko mohol, no nič nechce, už prestáva

byť senzáciou, že si mnohí začínajú myslieť, že by sa vlastne na nič iné

nezmohol, iba byť statočným a dobrým chlapcom. Pomer s Annou

Kareninovou, čo tak rozvíril hladinu, upútal všeobecnú pozornosť a

pridal mu nový lesk, utíšil na istý čas vŕtajúceho červa slávybažnosti,

ale pred týždňom sa ten červ prebudil s novou silou. Vronského priateľ

z detstva, človek z jeho kruhov a kolega z útvaru, Serpuchovskoj, čo s

ním zároveň absolvoval a s ktorým súperil voľakedy v škole v

gymnastike, v beťárstvach aj v ctižiadostivých snoch, sa v týchto dňoch

vrátil zo Strednej Ázie, kde postúpil o dve hodnosti a dostal

vyznamenanie, aké mladí generáli dostávajú len zriedka.

Len čo prišiel do Petrohradu, začalo sa o ňom hovoriť ako o

vychádzajúcej hviezde prvej veľkosti. Vronského rovesník a spolužiak

bol už generálom a čakal menovanie, ktoré môže ovplyvniť beh

udalostí v štáte, zatiaľ čo Vronskij, aj keď nezávislý, úspešný a

milovaný očarujúcou ženou, bol len kapitánom jazdy, ktorému

poskytovali toľko nezávislosti, koľko mu len duša ráčila. „Pravdaže

nezávidím a nemôžem závidieť Serpuchovskému, jeho povýšenie len

dokazuje, čo znamená vyčkať času, a človek, ako som ja, môže urobiť

kariéru raz-dva. Pred troma rokmi sme boli na tom rovnako. Ak pôjdem

do výslužby, spálim za sebou všetky mosty. Ak ostanem slúžiť, nič

nestratím. Anna sama povedala, že na svojej situácii nechce nič meniť.

A ja, s jej láskou, nemôžem Serpuchovskému závidieť.“ Vstal od stola

a pomaly si vykrúcajúc fúzy, prešiel sa po izbe. V očiach mal

nezvyčajný lesk, v duši rozhodnosť a pokoj, bolo to radostné

rozpoloženie ducha, aké sa ho zmocnilo vždy, keď si vyjasnil situáciu.

286

Všetko bolo, ako aj po minulých vyúčtovaniach, čisté a jasné. Oholil

sa, okúpal v studenej vode, obliekol sa a odišiel z domu.

21

– Už som tu! To pranie ti tentoraz akosi dlho trvá, – povedal

Petrickij. – Si už hotový?

– Hotový, – odpovedal Vronskij; usmieval sa iba očami a končeky

fúzov si vykrúcal tak obozretne, akoby každý smelší a prudší pohyb

mohol narušiť poriadok, ktorý si urobil vo svojich veciach.

– Po tomto si vždy ako po parnom kúpeli, – poznamenal Petrickij, –

práve idem od Gricku (tak volali veliteľa pluku), čakajú ťa.

Vronskij len pozeral na kamaráta, myslel na iné.

– Ozaj, to u neho vyhráva hudba? – započúval sa do povedomých

hlbokých trúbkových tónov poliek a valčíkov, čo sem doliehali. – Čo sa

oslavuje?

– Príchod Serpuchovského.

– Á! Nevedel som.

Úsmev v očiach mu blysol ešte prenikavejšie. Keď si Vronskij už

raz povedal, že je šťastný so svojou láskou a že jej obetoval svoju

ctižiadosť – takú úlohu vzal totiž na seba – nemohol už cítiť voči

Serpuchovskému ani závisť, ani zlosť zato, že príduc do pluku, nezašiel

najprv k nemu. Serpuchovskoj bol dobrý priateľ a Vronskij sa mu

poteší.

– Veľmi sa teším.

Veliteľ pluku Ďomin býval vo veľkom statkárskom dome. Celá

spoločnosť sa zhromaždila na priestrannom balkóne na prízemí. Prvé,

čo Vronskému na dvore udrelo do očí, boli speváci v blúzach, stojaci

pri súdkoch s vodkou, a zdravím kypiaca, bodrá postava veliteľa pluku,

obklopená dôstojníkmi; veliteľ vyšiel na prvý balkónový schod a

prekrikujúc hudbu, čo hrala štvorylku od Offenbacha, hlasno čosi

prikazoval a kýval na vojakov stojacich bokom. Hŕstka vojakov,

rotmajster a niekoľko poddôstojníkov podišlo spolu s Vronským k

balkónu. Veliteľ pluku sa vrátil ku stolu, zasa vyšiel na schodíky s

pohárom a predniesol prípitok: „Na zdravie nášho bývalého kolegu,

chrabrého generála kniežaťa Serpuchovského! Sláva!“

Po veliteľovi pluku vyšiel hore s pohárom v ruke usmiaty

Serpuchovskoj.

287

– Ty len mladneš a mladneš, Bondarenko, – oslovil ďalejslúžiaceho

rotmajstra, junáckeho, červenolíceho, čo stál oproti nemu.

Vronskij nevidel Serpuchovského tri roky. Zmužnel, dal si narásť

bokombrady, no ešte vždy mal švih a vari ani natoľko neprekvapoval

krásou, ako skôr jemnosťou a ušľachtilosťou tváre a postavy. Jediná

zmena, ktorú na ňom Vronskij vybadal, bol tichý stály jas, ktorý utkvie

na tvárach ľuďom, čo majú úspech a sú presvedčení, že sa ten úspech

všeobecne uznáva. Vronskij ten jas poznal a hneď si ho na

Serpuchovskom všimol.

Ako schádzal Serpuchovskoj dolu schodmi, zazrel Vronského.

Radostný úsmev mu ožiaril tvár. Kývol Vronskému na pozdrav hlavou

a zdvihol pohár, čím naznačil, že nemôže obísť rotmajstra, ktorý už stál

vypätý a s ústami otrčenými na bozk.

– No, už je tu! – skríkol veliteľ pluku. – A mne Jašvin vravel, že máš

čierny deň.

Serpuchovskoj bozkal junáckeho rotmajstra na vlhké svieže ústa,

utrel si vreckovkou pery a prikročil k Vronskému.

– Aký som rád! – zvolal, stískajúc mu ruku a odviedol ho nabok.

– Ujmite sa ho! – zakričal veliteľ Jašvinovi a ukázal na Vronského,

potom zišiel dolu k vojakom.

– Prečo si nebol včera na dostihoch? Myslel som, že ťa tam uvidím

vravel Vronskij, ako si obzeral Serpuchovského.

– Bol som, ale prišiel som neskoro. Pardon, – dodal a otočil sa k

pobočníkovi, – prosím vás, postarajte sa, aby sa to rozdelilo medzi

vojakov nech sa každému ujde.

Chvatne vytiahol z náprsnej tašky tri storublové bankovky a

začervenal sa.

– Vronskij! Čo si dáš? Niečo na jedenie alebo na pitie? – spýtal sa

Jašvin. – Hej, nože sem doneste grófovi niečo na jedenie! A toto tu

vypi.

Lumpačka u veliteľa pluku nemala konca.

Pilo sa veľa, Serpuchovského nosili na pleciach, vyhadzovali ho do

vzduchu. Potom nosili na pleciach veliteľa pluku. Potom pred

spevákmi tancoval veliteľ pluku s Petrickým. Potom si veliteľ pluku, už

trošku zmalátnený, sadol na dvore na lavičku a začal Jašvinovi

dokazovať, že Rusko má nad Pruskom prevahu najmä v útoku jazdy, a

zábava na chvíľu utíchla. Serpuchovskoj si vošiel do domu umyť ruky

a našiel tam Vronského; Vronskij sa práve oblieval vodou. Mal

vyzlečenú blúzu, nastavoval zarastenú červenú šiju prúdu vody a

masíroval si krk a hlavu. Keď bol s umývaním hotový, sadol si k

288

Serpuchovskému. Sedeli na pohovke a o chvíľu sa medzi nimi

rozpriadol rozhovor, pre oboch veľmi zaujímavý.

– Žena ma o tebe informovala po celý čas, – začal Serpuchovskoj. –

Som rád, že ste sa často vídali.

– Priatelí sa s Variou, a sú to jediné ženy v celom Petrohrade, s

ktorými sa rád stretávam, – s úsmevom odpovedal Vronskij. Usmieval

sa, lebo tušil tému, na akú sa zvrtne reč, a dobre mu to padlo.

– Jediné? – s úsmevom zopakoval Serpuchovskoj.

– Veď aj ja som bol o tebe informovaný, lenže nie prostredníctvom

tvojej ženy, – povedal Vronskij, ktorý si prísnym výrazom zakázal

podobnú narážku. – Mal som radosť z tvojho úspechu, ale nebol som

prekvapený. Čakal som ešte viac.

Serpuchovskoj sa usmial. Zrejme mu takáto mienka dobre padla a

ani to nepokladal za potrebné skrývať.

– Ja zasa, naopak, úprimne sa priznávam, čakal som menej. Ale som

rád, veľmi rád. Som ctižiadostivý, je to moja slabosť a priznávam sa k

nej.

– Možno by si sa tak nepriznával, keby si nemal úspech.

– Nemyslím, – Serpuchovskoj sa opäť usmial. – Nevravím, že by sa

bez toho neoddalo žiť, ale bola by to nuda. Isteže, môžem sa mýliť, ale

vidí sa mi, že mám isté schopnosti pre oblasť činnosti, ktorú som si

vyvolil, a ak raz budem mať moc v rukách, nech by bola aká, budem

ňou narábať lepšie, ako by narábali mnohé známe osobnosti, – povedal

Serpuchovskoj vzrušený vedomím úspechu. – A preto, čím bližšie som

k tomu, tým som spokojnejší.

– Možno je to tak s tebou, ale nie so všetkými. Aj ja som si to

myslel, ale pozri, žijem a zisťujem, že nehodno žiť len pre toto, –

povedal Vronskij.

– To je ono! To je ono! – zasmial sa Serpuchovskoj. – Veď som tým

aj začal, že som o tebe počul, ako si neprijal ten návrh… Pochopiteľne,

schválil som ti to. No na všetko je patričný spôsob. A myslím si, že

hoci to bolo správne, nespravil si to tak, ako si mal.

– Čo sa stalo, stalo sa, a ty vieš, že si vždy stojím za tým, čo

spravím. A potom, mám sa skvele.

– Skvele – do času. Lenže teba to neuspokojí. Tvojmu bratovi by

som také nepovedal. Je to dobrý chlapec, práve tak ako náš hostiteľ.

Tamto je! – dodal, načúvajúc výkrikom sláva! – Jemu je veselo, ale

teba by to neuspokojilo.

– To ani nevravím.

– A nejde len o to. Ľudí ako ty potrebujeme.

289

– Kto?

– Kto? Spoločnosť. Rusko potrebuje ľudí, potrebuje stranu, inak je

všetko v pekle, aj bude v pekle.

– Čo máš na mysli? Bertenevovu stranu proti ruským komunistom?

– Nie, – zmraštil sa namrzene Serpuchovskoj, že môže uňho

predpokladať takú hlúposť. – Tout ça est une blague. 41 To vždy bolo aj

bude. Nijakí komunisti nie sú. Ale intrigáni vždy musia vymyslieť

dajakú škodlivú a nebezpečnú stranu. To je stará vec. Nie, to nie, ale

treba stranu, kde by mali moc ľudia nezávislí ako my dvaja.

– Ale na čo? – Vronskij menoval niekoľkých ľudí, čo mali v rukách

moc. – Tí vari nie sú nezávislí?

– Nie sú len preto, že nemajú, respektíve nemali od narodenia

nezávislé postavenie, nemali majetok, nenarodili sa tak blízko slnca ako

my. Dajú sa kúpiť buď za peniaze alebo za lichôtky. A aby sa udržali,

musia si vymýšlať smer. A presadzujú nejakú ideu, smer, v ktorý sami

neveria a ktorý plodí zlo; a to všetko je dobré len na to, aby sa dostali k

naturálnemu bytu a k patričnému platu. Cela n’est pas plus fin que ça42,

keď im nazrieš do karát. Možno som horší, hlúpejší než oni, ktovie,

hoci veru neviem, prečo by som mal byť horší než oni. No isté je, že

mám jednu veľkú prednosť: nedám sa tak ľahko kúpiť. A takí ľudia sú

dnes potrebnejší ako kedykoľvek predtým.

Vronskij pozorne počúval, no nezaujímal ho ani tak obsah slov, ako

Serpuchovského vzťah k veci. Serpuchovskoj už chcel bojovať o moc a

mal v tom svete svoje sympatie a antipatie, zatial čo jemu šlo v službe

len o záujmy eskadróny. Vronskij tiež pochopil, aký silný môže byť

Serpuchovskoj s jeho nepochybnou schopnosťou veci premyslieť a

chápať, s jeho rozumom a darom slova, čo je taký zriedkavý zjav v

prostredí, kde žije. A hoci sa za to hanbil, závidel mu.

– No predsa mi na to chýba to hlavné, – poznamenal Vronskij, –

netúžim po moci. Aj som túžil, ale prešlo ma to.

– Prepáč, ale to nie je pravda, – usmial sa Serpuchovskoj.

– Ale je, je to pravda…! Teraz, – dodal Vronskij v úsilí byť

úprimný.

– Áno, je to pravda teraz, teraz je to niečo iné; ale to teraz nepotrvá

večne.

– Možno.

41 To všetko je hlúposť (franc.)

42 Nie je to bohviečo (franc.)

290

– Vravíš možno, – pokračoval Serpuchovskoj, akoby mu bol uhádol

myšlienky, – a ja ti vravím istotne. A nato som sa chcel s tebou

stretnúť. Postupoval si správne. To chápem, ale nesmieš v tom zotrvať.

Prosím ťa o jedno, daj mi carte blanche43. Nie som tvojím

protektorom… Hoci, prečo by som ním nemohol byť? Ty si neraz držal

nado mnou ochrannú ruku! Dúfam, že naše priateľstvo je povznesené

nad také veci. Áno, – dodal po žensky nežne a usmial sa naňho. – Daj

mi carte blanche, odíď od pluku, a ja ťa nenápadne pritiahnem do

roboty.

– Pochop konečne – nič nepotrebujem, – povedal Vronskij, – iba ak

to, aby všetko ostalo, ako je.

Serpuchovskoj vstal a postavil sa oproti nemu.

– Vravíš, aby všetko ostalo, ako je. Chápem, čo to znamená. Ale

počuj: sme v jednom veku, možno si poznal viac žien ako ja, –

Serpuchovského úsmev a gestá hovorili, že sa Vronskij nemusí báť, že

sa boľavého miesta dotkne jemne a opatrne. – Ale ja som ženatý, a

môžeš mi veriť, že poznajúc len vlastnú ženu (ako niekto napísal),

ktorú miluješ, poznáš lepšie všetky ženy, akoby si ich poznal tisíce.

– Hneď prídeme! – zavolal Vronskij dôstojníkovi, ktorý k nim

nakukol a volal ich k veliteľovi pluku

Teraz by Vronskij nedbal počúvať, dozvedieť sa, čo mu ešte povie.

– Poviem ti svoj názor. Ženy – sú kameňom úrazu mužovej aktivity.

Je ťažké milovať ženu a pritom aj voľačo robiť. Na to, ako pohodlne,

bez prekážok milovať, je len jeden spôsob – a to je ženba. Ako ti čo

najlepšie vysvetliť, čo mám na mysli, – pokračoval Serpuchovskoj,

ktorý obľuboval prirovnania, – počkaj, počkaj! Už to mám, niesť

fardeau44 a robiť pritom niečo rukami sa dá len vtedy, keď je fardeau

priviazané na chrbte – a to je ženba. Práve to som pocítil, keď som sa

oženil. Zrazu som mal voľné ruky. No vliecť fardeau bez ženby –

človek má také plné ruky, že nemôže nič robiť. Pozri na Mazankova,

Krupova. Pokazili si kariéru pre ženy.

– Ale aké ženy! – podotkol Vronskij, pripomenúc si Francúzku a

herečku, s ktorými tí dvaja menovaní žili.

– O to horšie, ak má žena v spoločnosti pevné postavenie, o to

horšie. To je to isté, ako už nielen niesť fardeau v rukách, ale ešte ho aj

vytrhnúť tomu druhému z rúk.

43 voľnú ruku (franc.)

44 bremeno (franc.)

291

– Tuším si nikdy nemiloval, – ticho povedal Vronskij, hľadiac pred

seba, a myslel na Annu.

– Možno. Ale si spomeň, čo som ti vravel. A ešte niečo: ženy sú

hmotárskejšie založené ako muži. My z lásky urobíme bohviečo, ale

ony sú stále terre-à-terre45.

– Už, už! – otočil sa k lokajovi, čo vošiel do miestnosti. Lokaj ich

však neprišiel nanovo volať. Priniesol Vronskému lístok.

– Doniesol to sluha kňažnej Tverskej. Vronskij rozpečatil list a

začervenal sa.

– Hlava

ma

akosi

rozbolela,

pôjdem

domov, – povedal

Serpuchovskému.

– Zbohom teda. Dáš mi carte blanche?

– Ešte sa o tom pozhovárame, v Petrohrade ťa vyhľadám.

22

Keďže do šiestej veľa nechýbalo a chcel prísť načas a nemohol ísť

vlastným kočom, ktorý všetci poznali, sadol do Jašvinovho a kázal hnať

rýchlo, ako sa dá. Starý štvormiestny koč bol priestranný. Vronskij si

sadol do kúta, nohy vystrel na predné sedadlo a zamyslel sa.

Vzrušujúce vedomie, že má vo svojich záležitostiach jasno,

vzrušujúca spomienka na priateľstvo a lichôtky Serpuchovského, ktorý

v ňom videl dôležitého človeka, a najmä blížiaca sa schôdzka – všetko

sa zlialo v jediný dojem, dojem radostného životného pocitu. Tento

pocit bol taký silný, že sa nevoľky usmieval. Zložil si nohy zo sedadla,

prekrížil ich, chytil si do rúk nohu, čo si včera pri páde udrel, ohmatal

svalnaté lýtko, hodil sa na operadlo a niekoľko ráz sa zhlboka

nadýchol.

„Dobre je, výborne!“ povedal si. Nebolo to prvý raz, čo si s

radostnými pocitmi uvedomoval vlastné telo, no ešte nikdy nemiloval

seba, svoje telo tak ako teraz. Dobre mu padla tá mierna bolesť v silnej

nohe, dobre mu padlo, keď si uvedomil hru hrudných svalov pri

dýchaní. Jasný a chladný augustový deň, čo tak bezútešne pôsobil na

Annu, sa jemu videl povzbudivo občerstvujúci a ochladzoval mu tvár a

krk, rozpálené od umývania. Vôňa brilantíny, čo sa mu šírila od fúzov,

mu v tom čerstvom vzduchu obzvlášť lahodila. Všetko, čo videl

oblokom koča, všetko v tom studenom, čistom vzduchu, v tom bledom

45 prízemné (franc.)

292

svetle západu bolo taktiež čerstvé, veselé a silné, ako bol on sám:

strechy domov, blyštiace sa v lúčoch zapadajúceho slnka, ostré obrysy

plotov a nároží domov, postavy zriedkavých chodcov a koče, nehybná

zeleň stromov a trávy, zemiačniská s rovnomernými brázdami, šikmé

tône, ktoré vrhali domy a stromy, kry, ba aj tie brázdy. Všetko bolo

pekné ako utešená krajinka, práve dokončená a nalakovaná.

– Rýchlejšie, rýchlejšie! – zakričal, vykloniac sa z okienka, potom

vytiahol z vrecka trojrubľovku, a keď sa pohonič obzrel, vopchal mu ju

do ruky. Pohoničova ruka nahmatala čosi pri lampáši, bič plesol a koč

vyrazil po rovnej hradskej.

„Nič, celkom nič nepotrebujem, len toto šťastie,“ rozmýšľal, hľadiac

na kostenú gombičku-zvonček medzi oblokmi, a predstavoval si Annu

tak, ako ju videl posledný raz. „A milujem ju čoraz väčšmi. Aha, tu je

ten park pri naturálnej vile pani Vredeovej. Kde by tu Anna mohla byť?

Kde? Ako? Prečo sa práve tu máme stretnúť a prečo to pripísala do

Betsinho listu?“ napadlo mu až teraz, no na rozmýšľanie už nebolo

času. Kázal pohoničovi zastať ešte pred alejou, otvoril dvierka, zoskočil

z idúceho koča a pustil sa alejou, čo viedla k vile. Nebolo tu živej duše;

no keď sa obzrel napravo, uvidel ju. Tvár mala zahalenú závojom, no

stačil jediný pohľad plný radosti na jej zvláštnu, pre ňu takú typickú

chôdzu, na sklon pliec a držanie hlavy, a hneď akoby mu po tele

prebehol elektrický prúd. S novou silou si uvedomil svoje telo, od

pružného pohybu nôh po pohyb pľúc pri dýchaní a čosi mu pošteklilo

pery.

Keď k nemu prišla, silne mu stisla ruku.

– Nehneváš sa, že som ťa sem zavolala? Musela som ťa vidieť, –

začala, a tá vážna, prísna línia úst, ktorú cez závoj zazrel, hneď ho

inakšie naladila.

– Ja a hnevať sa! No ako si sem prišla, kade?

– Na tom nezáleží, – položila si ruku na jeho, – poďme, musím s

tebou hovoriť.

Pochopil, že sa čosi stalo a že táto schôdzka nebude radostná. V jej

prítomnosti akoby strácal vlastnú vôľu: ešte nepoznal príčinu jej

nepokoja, a už cítil, ako jej nepokoj mimovoľne prechádza na neho.

– Čo sa stalo? Čo? – spytoval sa, ako jej lakťom pritískal k sebe

ruku a usiloval sa jej z tváre vyčítať myšlienky.

Mlčky prešla niekoľko krokov, zbierajúc odvahu, a zrazu zastala.

– Včera som ti nespomenula, – začala rýchlo a ťažko oddychujúc, –

že včera pri návrate domov som Alexejovi Alexandrovičovi všetko

293

povedala… povedala som, že už nemôžem byť jeho ženou, že… všetko

som povedala.

Ako ju počúval, nevoľky sa k nej celým telom nahol, akoby jej tým

chcel uľahčiť ťažkú situáciu. No potom sa zrazu vzpriamil a jeho tvár

nadobudla hrdý, strohý výraz.

– Áno, áno, tak je to lepšie, tisíc ráz lepšie! Viem, aké to muselo byť

pre teba ťažké.

Lenže Anna nepočúvala, čo vraví, čítala mu myšlienky z tváre.

Nemohla vedieť, že výraz jeho tváre sa vzťahuje k prvej myšlienke, čo

sa mu vynorila – že teraz už je súboj nevyhnutný. Anne myšlienka o

súboji ani len na um nezišla, a preto si mimovoľnú strohosť v jeho

výraze vysvetlila inakšie.

Keď dostala mužov list, v hĺbke duše už vedela, že všetko ostane pri

starom, že nebude mať silu vzdať sa postavenia, ktoré v spoločnosti

má, opustiť syna a spojiť svoj život s milencom. Predpoludnie, strávené

u kňažnej Tverskej, ju v tom ešte väčšmi utvrdilo. Ale táto schôdzka

bude pre ňu aj tak veľmi dôležitá. Dúfala, že sa po nej situácia zmení a

bude zachránená. Ak Vronskij pri jej správe odhodlane, vášnivo, bez-

najmenšieho zaváhania povie: „Nechaj všetko a poď so mnou!“ opustí

syna a pôjde s ním. No tá správa nezapôsobila naňho tak, ako čakala:

len akoby ho bolo niečo rozladilo.

– Vôbec to nebolo pre mňa ťažké. Šlo to akosi samo od seba, –

povedala podráždene, – a tak… – vytiahla mužov list z rukavičky.

– Viem, viem, – prerušil ju, vzal list, ale nezačal ho čítať, pokúšal sa

najprv upokojiť ju, – po ničom inom som netúžil, len jedno som chcel –

od základu všetko zmeniť, aby som mohol zasvätiť život tvojmu

šťastiu.

– Načo mi to vravíš? – povedala Anna. – Pochybovala som niekedy

o tom? Keby som pochybovala…

– Kto to tam ide? – zvolal zrazu Vronskij a ukázal na dve dámy, čo

sa k nim blížili. – Možno nejaké známe, – a rýchlo odbočil, ťahajúc ju

za sebou, na vedľajšiu cestičku.

– Och, mne už je to jedno! – Pery sa jej zatriasli. A jemu sa

zamarilo, že jej oči sa spoza závoja dívajú na neho s čudnou zlobou. –

Ako som povedala, nejde o to, o tom nepochybujem; ale pozri, čo mi

píše. Prečítaj si. – Opäť zastala.

A Vronskij pri čítaní listu, tak ako v prvej chvíli po správe o Anninej

roztržke s mužom, zasa nevoľky podľahol onomu dojmu, ktorý

prirodzene vyplýval z jeho vzťahu k potupenému manželovi. Teraz,

keď držal v rukách jeho list, mimovoľne si predstavoval výzvu na

294

súboj, ktorú pravdepodobne dnes alebo zajtra doma nájde, aj súboj, pri

ktorom s chladným a hrdým výrazom, s tým, čo má aj teraz na tvári,

vystrelí do vzduchu a bude čakať na výstrel potupeného manžela. A

hneď sa mu aj mihlo hlavou, čo mu len pred chvíľou vravel

Serpuchovskoj a na čo sám ráno myslel – že radšej nemať záväzky – a

vedel, že toto jej povedať nemôže.

Prečítal list, zdvihol oči na Annu a jeho pohľad nebol pevný. Hneď

vedela, že o tom už aj predtým rozmýšľal. Vedela, že nech by jej

čokoľvek povedal, neprezradí všetko, čo si myslí. A poznala, že je po

jej poslednej nádeji. Toto nebolo to, čo čakala.

– Vidíš, aký je to človek, – hlas sa jej zatriasol, – on…

– Prepáč mi, ale ja som tomu rád, – skočil jej do reči Vronskij. –

Preboha, daj mi dohovoriť, – dodal a pohľadom ju úpenlivo prosil, aby

mu dala čas na vysvetlenie. – Som tomu rád, pretože to nemôže,

rozhodne nemôže ostať tak, ako si on myslí.

– A prečo by nemohlo? – spýtala sa Anna, zdŕžajúc slzy; zrejme už

nepripisovala nijaký význam tomu, čo ešte povie. Cítila, že jej osud je

spečatený.

Vronskij chcel povedať, že po súboji, ktorý je podľa neho

nevyhnutný, to takto nemôže ísť ďalej, no povedal niečo iné.

– Takto to nemôže ísť ďalej. Dúfam, že ho teraz necháš. Dúfam, –

zmiatol sa a začervenal, – že mi teraz dovolíš, aby som premyslel a

usporiadal náš život. Zajtra… – chcel pokračovať.

Nedala mu dohovoriť.

– A môj syn? – vykríkla. – Nevidíš, čo píše? Musela by som ho

opustiť, no ja to nemôžem a nechcem spraviť.

– No, preboha, čo je lepšie? Opustiť syna, alebo žiť ďalej v tom

ponižujúcom postavení?

– Pre koho ponižujúcom?

– Pre všetkých a predovšetkým pre teba.

– Vravíš, že v ponižujúcom… to nevrav. Tie slová nemajú pre mňa

zmysel, – pokračovala trasúcim sa hlasom. V tejto chvíli nechcela, aby

klamal. Ostávala jej len jeho láska a ona ho chcela milovať. – Pochop,

že odo dňa, čo som sa do teba zaľúbila, zmenilo sa všetko. Poznám len

jedno – tvoju lásku. Ak patrí mne, som na výške a mám aj istotu, takže

nič nemôže byť pre mňa ponižujúce. Som hrdá na svoje postavenie,

pretože… som hrdá na… hrdá… – Nedopovedala, na čo je hrdá. Slzy

hanby a zúfalstva jej priškrtili hlas. Zastala a rozplakala sa.

Aj jemu sa pozdalo, že sa mu čosi tlačí do hrdla, štípe ho v nose –

prvý raz v živote mal pocit, že sa rozplače. Nebol by vedel povedať, čo

295

vlastne ho tak dojalo; bolo mu jej ľúto a cítil, že jej nemôže pomôcť, a

súčasne vedel, že jej nešťastie zavinil on, že spravil niečo zlé.

– A rozvod, čo rozvod? – namietol skleslo. Anna len pokrútila

hlavou. – A nemohla by si si syna zobrať a jeho predsa len nechať?

– Áno; lenže to všetko závisí od neho. Teraz musím ísť za ním, –

povedala sucho. Jej predtucha, že všetko ostane pri starom, ju

nesklamala.

– V utorok budem v Petrohrade a všetko sa rozhodne.

– Áno, – povedala. – Ale už o tom nebudeme hovoriť.

Annin koč, ktorý poslala preč a ktorý mal prísť po ňu k mrežovému

plotu parku, sa blížil. Anna sa s Vronským rozlúčila a šla domov.

23

V pondelok sa konalo riadne zasadanie komisie z 2. júna. Alexej

Alexandrovič vošiel do zasadacej siene, pozdravil sa ako zvyčajne

členom komisie aj predsedovi, sadol si na svoje miesto a položil ruku

na listiny, ktoré si prichystal. Medzi týmito listinami boli potrebné

podklady aj hrubý náčrt vyhlásenia, ktoré mienil predniesť. Podklady

vlastne ani nepotreboval. Pamätal si všetko a ani nepokladal za

potrebné zopakovať si v duchu, čo povie. Vedel, že keď príde čas a

uvidí pred sebou tvár svojho protivníka, čo sa bude márne usilovať

tváriť sa ľahostajne, jeho prejav sa vykryštalizuje sám od seba lepšie,

ako keby si ho teraz pripravil.

Cítil, že obsah jeho reči je taký významný, že zaváži každé slovo.

Zatiaľ ako počúval bežný referát, mal ten najnevinnejší, celkom

neškodný výzor. Nikto by si pri pohľade na jeho biele ruky s navretými

žilami, čo tak jemne dlhými prstami ohmatávali oba okraje bieleho

hárku, ležiaceho pred ním, a na jeho hlavu s výrazom únavy sklonenú

nabok nebol pomyslel, že jeho ústa o chvíľu vypustia slová, čo

vyvolajú hotovú búrku, donútia členov komisie vykrikovať,

prehlušujúc sa navzájom, a predsedu žiadať, aby sa zachoval poriadok.

Keď sa referát skončil, Alexej Alexandrovič oznámil tichým vysokým

hlasom, že by rád predniesol zopár úvah o položení Nerusov.

Pozornosť sa sústredila na neho. Alexej Alexandrovič si odkašlal a

začal rozvádzať svoje úvahy, nehľadel pritom na svojho protivníka, ale

vyberal si, ako to pri prejave robieval, prvú osobu, čo pred ním sedela –

bol ňou drobný nenápadný starček, ktorý v komisii nikdy neprejavil

vlastnú mienku. Keď prišiel k organickému, základnému zákonu, jeho

296

protivník vyskočil zo stoličky a začal mu oponovať. Striomov, tiež člen

komisie, ktorému takisto zaťali do živého, začal sa ospravedlňovať –

slovom, bolo to búrlivé zasadanie; Alexej Alexandrovič však zvíťazil –

jeho návrh prijali, vymenovali tri nové komisie a na druhý deň sa v

istých petrohradských kruhoch hovorilo len a len o tomto zasadnutí.

Úspech Alexeja Alexandroviča bol dokonca väčší, ako čakal.

Na druhé ráno, v utorok, keď sa Alexej Alexandrovič zobudil,

pripomenul si celý uveličený včerajšie víťazstvo, a keď mu prednosta

kancelárie, chtiac mu zalichotiť, povedal, aké chýry sa mu dostali do

uší o tom, čo sa dialo v komisii, nemohol sa neusmiať, hoci chcel

vyzerať ľahostajne.

Ako tak Alexej Alexandrovič debatoval s prednostom kancelárie,

celkom zabudol, že dnes je utorok, deň, na ktorý určil príchod Anny

Arkadievny, a tak sa veľmi začudoval, ba bol nepríjemne prekvapený,

keď mu ohlásili jej príchod.

Anna pricestovala do Petrohradu zavčasu ráno; na jej telegram

poslali po ňu koč, preto mohol Alexej Alexandrovič o jej príchode

vedieť. Keď však prišla, neprivítal ju. Povedali jej, že ešte nevyšiel z

pracovne, je uňho prednosta kancelárie. Dala mužovi vedieť, že je tu,

šla do svojej izby, vybaľovala si veci a čakala, že príde za ňou. Ale

prešla hodina, a neprišiel. Išla do jedálne pod zámienkou, že musí niečo

vybaviť, a hovorila naschvál hlasno, mysliac, že príde sem; no

neprišiel, hoci počula, že prednostu vyprevádzal až k dverám pracovne.

Vedela, že podľa svojho zvyku čoskoro odíde do úradu, a chcela s ním

byť ešte predtým, aby vedela, na čom je.

Prešla sa po dvorane a potom rozhodne zamierila do jeho pracovne.

Keď vošla, Alexej Alexandrovič sedel v rovnošate, zjavne vychystaný

na cestu, pri malom stolíku, opieral sa oň lakťami a tklivo pozeral pred

seba. Videla ho skôr ako on ju, dovtípila sa, že rozmýšľa o nej.

Keď ju zazrel, chcel vstať, no rozmyslel si to, potom sa prudko

začervenal, čo Anna dosiaľ uňho nezažila, rýchlo vstal a šiel jej naproti,

nedívajúc sa jej do očí, ale vyššie, na čelo a účes. Pristúpil k nej, chytil

ju za ruku a poprosil, aby si sadla.

– Som veľmi rád, že ste prišli, – prehovoril, ako si k nej sadal, a

zrejme chcel pokračovať, ale zarazil sa. Ešte niekoľko ráz sa o to

pokúsil, ale nešlo mu to… Aj keď sa Anna na toto stretnutie

pripravovala, ba priam sa cvičila v opovrhovaní a obviňovaní muža,

zrazu nevedela, čo mu má povedať, a bolo jej ho ľúto. A tak sa mlčanie

dosť pretiahlo. – Serioža je zdravý? – spýtal sa, no nevyčkal odpoveď a

dodal: – Dnes nebudem doma obedovať, a teraz už musím ísť.

297

– Chcela som odcestovať do Moskvy.

– No spravili ste veľmi, veľmi dobre, že ste prišli sem, – povedal a

zasa zamĺkol.

Keď Anna videla, že on nemá síl začať, začala sama.

– Alexej Alexandrovič, – prehovorila a pozrela naňho, nevyhýbajúc

sa pohľadu, uprenému na jej účes, – zhrešila som, som zlá žena, ale

som taká, akou som bola, keď som vám tamto povedala, a teraz vám

chcem oznámiť, že nič nemôžem zmeniť.

– Na to som sa vás nespytoval, – odsekol a zrazu jej tvrdo a s

nenávisťou pozrel rovno do očí, – nič iné som ani nečakal. – V hneve

bol zrejme zasa svojím pánom. – Ale ako som vám vtedy vravel a

písal, – spustil prenikavým, vysokým hlasom, – aj teraz opakujem, že

nie som povinný vziať to na vedomie. Ja to ignorujem. Nie všetky

manželky sú také šlachetné ako vy, aby sa natoľko ponáhľali oznámiť

takú príjemnú správu manželom. – Slovo príjemnú zvlášť zdôraznil. –

Budem to ignorovať dovtedy, kým to nebude známe spoločnosti, kým

nebude moje meno potupené. Len preto vás upozorňujem, že náš vzťah

musí ostať nezmenený, a len v prípade, ak skompromitujete seba,

budem sa musieť uchýliť k určitým opatreniam, aby som ochránil svoju

česť.

– Ale náš vzťah nemôže ostať nezmenený, – ozvala sa nesmelo

Anna a so strachom pozrela na neho.

Teraz, keď zase videla tie pokojné gestá, počula ten prenikavý,

detský a posmešný hlas, odpor voči nemu pohltil predošlú ľútosť, a

hoci sa toho bála, rozhodne chcela, aby bolo konečne v jej situácii

jasno.

– Nemôžem byť vašou ženou, keď som… – začala.

Zasmial sa chladne, uštipačne.

– Podistým spôsob života, ktorý ste si zvolili, odráža sa na vašom

myslení. Natoľko si vážim či pohŕdam jedným aj druhým… vážim si

vašu minulosť a pohŕdam prítomnosťou… že som bol ďaleko od

interpretácie ktorú ste pripísali mojim slovám.

Anna vzdychla a sklonila hlavu.

– Ostatne, nechápem, že vy, taká nezávislá žena, – pokračoval,

rozohňujúc sa čoraz väčšmi, – vy, čo mužovi rovno poviete o svojej

nevere a ako sa zdá, nevidíte na tom nič pohoršujúce, vidíte niečo

pohoršujúce na tom, ak si máte plniť povinnosti manželky.

– Alexej Alexandrovič! Čo odo mňa chcete?

– Chcem, aby som v dome toho človeka nestretal a aby ste sa vy

správali tak, aby vás ani spoločnosť, ani služobníctvo nemohli

298

odsudzovať… aby ste sa s ním nestretali. Nie je to tak veľa, myslím. A

za to budete požívať práva počestnej manželky, aj keď nebudete plniť

jej povinnosti. Viac vám nemám čo povedať. Teraz už musím ísť.

Nebudem doma obedovať.

Vstal a vykročil k dverám. Aj Anna vstala. Mlčky sa jej poklonil a

pustil ju prvú.

24

Noc, ktorú strávil Levin vonku, zanechala v ňom stopy: gazdovstvo,

ktoré viedol, sa mu sprotivilo a celkom stratil oň záujem. Hoci bola

úroda výborná, ešte nikdy nemal, či lepšie povedané, ešte nikdy sa mu

nezdalo, že by bol mal toľko škôd a toľko poťahovačiek so sedliakmi

ako toho roku, a príčina škôd a nezhôd medzi ním a sedliakmi mu bola

teraz celkom zrejmá. Pôžitok, ktorý mal pri práci, zblíženie so

sedliakmi, čo z toho vyplynulo, závisť, ktorú cítil voči nim a ich životu,

túžba zapojiť sa do tohto života, túžba, čo v tú noc už nebola rojčením,

ale programom, ktorého uskutočnenie dopodrobna premyslel – všetko

natoľko zmenilo jeho názor na vlastné gazdovstvo, že už nijako

nemohol nájsť predošlý záujem oň a nemohol nevidieť svoj nepekný

vzťah k robotníkom, čo bol podstatou celej veci. Čriedy zošľachtených

kráv, takých, ako je Páva, všetka pohnojená, pluhmi zoraná zem, deväť

rovnakých dielov polí s medzami vysadenými vrbinou, deväťsto

desiatín s tým hlboko zaoraným hnojom, riadkovacie sejačky

atakďalej – to všetko by bolo výborné, keby to robil len on alebo s

priateľmi, s ľuďmi rovnakého zmýšľania. Lenže teraz jasne videl (písal

knižku o poľnohospodárstve, ktorého hlavným činiteľom by mala byť

pracovná sila, a to mu veľmi pomohlo) – teraz jasne videl, že jeho

gazdovstvo nie je nič iné, len krutý a neľútostný boj medzi ním a

robotníkmi, kde na jednej strane, na jeho strane, je urputné, vytrvalé

úsilie prerobiť všetko podľa vzoru, ktorý pokladá za najlepší, kým na

druhej strane je prirodzený poriadok vecí. A v tom boji videl, že pri

vrcholnom vypätí síl z jeho strany a bez najmenšieho úsilia, či dokonca

zámeru zo strany druhej, dosiahlo sa len to, že hospodárstvo nič

nevynášalo, len sa celkom zbytočne kazilo výborné náradie, výborná

pôda a dobytok. No čo bolo hlavné – nielenže vychádzala nazmar

vynaložená energia, ale nemohol teraz, keď sa začal zmysel jeho

hospodárenia odhaľovať, necítiť, že cieľ, na ktorý plytvá energiou, je

vonkoncom nedôstojný. V čom vlastne ten boj spočíval? Záležalo mu

299

na každej kopejke (a nemohlo mu nezáležať, pretože keby len trochu

poľavil, hneď by nemal dosť peňazí na mzdu robotníkom), a im

záležalo len na tom, aby si pracovali pokojne a pohodlne, to znamená

tak, ako si navykli. Jeho záujmom bolo, aby každý robotník urobil čo

najviac a s rozumom, aby sa usiloval nedolámať vejačky, hrabačky,

mláťačky, aby si uvedomil, čo práve robí; robotník však chcel pracovať

čo najpohodlnejšie, s prestávkami, a predovšetkým bezstarostne,

bezmyšlienkovite, mechanicky. Tohto leta sa s tým Levin stretal na

každom kroku. Poslal skosiť ďatelinu na sušenie, vybral na ten účel zlé

desiatiny, prerastené trávou a palinou, na semeno nevhodné – skosili

mu do radu najlepšie semenné desiatiny, vyhovárajúc sa, že tak

rozkázal šafár, a utešovali ho, že suchá ďatelina bude prvotriedna; no

Levin vedel, že to urobili preto, lebo tieto desiatiny sa ľahšie kosili.

Poslal ich obracačom seno prehadzovať – dolámali ho na prvých

radoch, pretože sedliakovi sa odnechcelo sedieť na kozlíku pod

krídlami, čo sa krútili nad ním. A vraveli mu: „Neráčte sa

znepokojovať, ženy si s tým raz-dva poradia.“ Pluh, ako vysvitlo, je

nanič, pretože sedliakovi ani na um neprišlo spustiť zdvihnuté čerieslo

a radšej s námahou prevracal strnisko, trýznil kone a kazil zem – a

Levin sa nemal rozčuľovať. Kone púšťali do pšenice, pretože ani jeden

robotník nechcel byť obnôckárom a proti príkazu sa pri obnôcke

niekoľkí striedali, a Vaňka po celodennej práci zaspal a zo svojho

hriechu sa kajal takto: „Majú pravdu.“ Tri najlepšie jalovice sa zduli,

pretože ich smädné vpustili do ďateliny; potom nechceli veriť, že sa

zduli od ďateliny, a na útechu Levinovi rozprávali, ako susedovi

uhynulo za tri dni stodvanásť kusov. To všetko sa nedialo preto, že by

Levinovi alebo jeho gazdovstvu niekto nežičil; naopak, Levin vedel, že

ho majú radi a pokladajú ho za ľudského pána (čo bola najväčšia

pochvala); dialo sa to len preto, že sa im chcelo pracovať veselo a

bezstarostne, a jeho záujmy im boli nielen cudzie a nepochopiteľné, ale

priam osudovo protichodné ich spravodlivým záujmom. Levin bol už

dávno so svojím vzťahom k hospodárstvu nespokojný. Videl, že mu do

loďky tečie, ale dieru nenachádzal a nehľadal ju – možno sa naschvál

klamal. No s tým bol teraz koniec. Vlastné gazdovstvo nielenže ho

prestalo zaujímať, ale sa mu zhnusilo a už sa ním jednoducho nemohol

zapodievať.

A navyše tu nablízku, vzdialená len tridsať vierst, bola Kitty

Ščerbacká, ktorú chcel vidieť, a nemohol. Vtedy, keď bol u

Oblonskovcov, Daria Alexandrovna ho pozývala na návštevu s tým,

aby ešte raz popýtal o ruku jej sestru – ako mu naznačila, tentoraz ho

300

neodmietne. A Levin, keď Kitty Ščerbackú uvidel, uvedomil si, že ju

neprestal milovať; no k Oblonskovcom ísť nemohol, lebo vedel, že

Kitty je tam. Tým, že ju popýtal o ruku, a ona ho odmietla, vznikla

medzi nimi neprekonateľná prekážka. „Nemôžem ju pýtať za ženu len

preto, že sa nemohla vydať za toho, koho chcela mať,“ vravel si. Táto

myšlienka ho schladzovala a bol voči Kitty zaujatý. „Bolo by nad moje

sily zhovárať sa s ňou bez výčitiek, pozerať na ňu bez srdu, a len aby

ma ešte väčšmi znenávidela, to je isté. A vlastne, ako ta ísť teraz, po

tom, čo mi Daria Alexandrovna povedala? Či môžem predstierať, že sa

nepamätám, čo mi povedala? Prídem jej veľkodušne odpustiť, omilostiť

ju. Ja mám pred ňou vystupovať v úlohe človeka odpúšťajúceho a

preukazujúceho jej svojou láskou česť…! Prečo mi to len Daria

Alexandrovna povedala? Mohol som Kitty náhodou stretnúť, a všetko

by sa bolo vyriešilo samo, ale teraz je to vylúčené, vylúčené!“

Daria Alexandrovna mu poslala lístok, prosila ho o dámske sedlo pre

Kitty. „Počula som, že máte sedlo,“ písala mu. „Dúfam, že ho

priveziete osobne.“

To už bolo naňho priveľa. Ako mohla tá inteligentná, taktná žena tak

ponížiť svoju sestru! Napísal desať lístkov, ale všetky roztrhal a sedlo

napokon poslal bez odpovede. Napísať, že príde – to sa nedá, lebo prísť

nemôže: napísať, že nemôže prísť, lebo mu do toho niečo prišlo alebo

že cestuje – to by bolo ešte horšie. Poslal teda sedlo bez odpovede a s

vedomím, že spravil niečo hanebné, a hneď na druhý deň odovzdal celé

zunované gazdovstvo do šafárových rúk a odišiel do vzdialeného

újazdu k priateľovi Svijažskému, ktorý ho v liste prosil, aby uskutočnil

dávny sľub a pobudol u neho. Nádherné močariská plné slúk v

Surovskom újazde Levina už dávno vábili, ale pre gazdovstvo cestu

ustavične odkladal. Teraz sa však potešil, že sa dostane zo susedstva

Ščerbackovcov, a najmä z gazdovstva na poľovačku, ktorá mu bola v

každom trápení najlepšou útechou.

25

Do Surovského újazdu neviedli ani železničné, ani poštové trate, a

tak šiel Levin vlastným tarantasom.

Na polceste sa zastavil u bohatého sedliaka nakŕmiť kone.

Holohlavý bodrý starec so širokou ryšavou bradou, na lícach sivou,

otvoril vráta a pritisol sa k stĺpu, aby trojka mohla prejsť. Potom starec

ukázal kočišovi miesto pod prístreškom na veľkom, čisto upratanom

301

novom dvore s obhorenými podperami a Levinovi povedal, aby sa mu

páčilo prejsť do svetlice. Mladá žena, čisto oblečená a v galošiach

naboso, utierala zohnutá dlážku v novom pitvore. Zľakla sa psa, čo

vbehol za Levinom, vykríkla, ale hneď sa aj svojmu strachu zasmiala,

keď zistila, že jej pes nič nespraví. Rukou s vysúkaným rukávom

ukázala Levinovi na dvere do svetlice a zasa sa zohla, ukryjúc peknú

tvár, a pokračovala v práci.

– Mám doniesť samovar? – spýtala sa.

– Áno, prosil by som.

Svetlica bola veľká a v nej kachličková pec a priečka. Pod ikonami

stál ornamentmi pomaľovaný stôl, lavica a dve stoličky. Pri dverách

malý kredenc s riadom. Okenice boli zatvorené, múch len sem-tam, a

bolo tak čisto, že Levin v obave, aby Laska, čo celou cestou bežala a

váľala sa v mlákach, nezaťapkala dlážku, poslal ju do kúta pri dverách.

Poobzeral si svetlicu a vyšiel na zadný dvor. Driečna mladá žena v

galošiach, hojdajúc prázdnymi vedrami na nášikoch, vybehla pred ním

ku studni po vodu.

– Len sa zvŕtaj! – veselo na ňu zavolal starký a podišiel k

Levinovi. – To idete, pán môj, k Nikolajovi Ivanovičovi Svijažskému?

Dakedy sem aj oni zájdu, – začal zhovorčivo a oprel sa o zábradlie na

priedomí.

Uprostred jeho rozprávania o tom, ako sa pozná so Svijažským,

vráta zasa zaškrípali a do dvora vošli robotníci, vracajúci sa z poľa s

radlami a bránami. Kone, zapriahnuté do radiel a pluhov, boli statné a

vykŕmené. Robotníci boli zrejme členovia rodiny: dvaja boli mladí, na

sebe mali kartúnové košele a čapice so štítkom, ďalší dvaja, starec a

mládenec, boli nádenníci, tí mali konopné košele. Starec sa pobral z

priedomia ku koňom vypriahať.

– A čo orali? – spýtal sa Levin.

– Krumple oborávali. Aj my si zemičku obrobíme. Počuj, Fedot,

valacha neber, priviaž ho k žľabu, zapriahneme iného!

– Otec, a veď si kázal vziať radlice, už sú tu? – spýtal sa vysoký,

rúči mládenec, bezpochyby syn starkého.

– Na… na saniach sú, – odpovedal starec a ďalej zmotával do kotúča

odopäté opraty, potom ich hodil na zem. – Nože ich prichystaj, kým sa

tí najedia.

Driečna mladá žena vošla do pitvora s plnými vedrami, až jej plecia

ťahalo k zemi. Odkiaľsi sa vynorili aj ostatné ženy – mladé, pekné, v

stredných rokoch aj staré, nepekné, s deťmi aj bez detí.

302

Komínček samovaru zahučal; robotníci aj domáci opatrili kone a šli

obedovať. Levin si vybral z koča jedivo a ponúkol starkého čajom.

– A ba, veď my sme už pili, – povedal starý, viditeľne potešený

pozvaním. – Iba ak kvôli spoločnosti.

Pri čaji sa Levin dozvedel celú históriu starcovho gazdovstva. Starec

si pred desiatimi rokmi vzal do árendy od statkárky stodvadsať desiatin,

vlani ich kúpil a árendoval ďalších tristo od susedného statkára. Menšiu

časť pôdy, tú najhoršiu, dával do prenájmu, no zo štyridsať desiatin

obrábal sám so svojou rodinou a dvoma najatými robotníkmi. Starec si

ťažkal, že gazdovstvo mu nejde, ako by malo. No Levin vedel, že si

ťažká len zo slušnosti, a že jeho gazdovstvo priam prekvitá. Keby sa

mu nevodilo dobre, nebol by kúpil zeme po stopäť rubľov, nebol by

oženil troch synov a synovca, nestaval by dva razy po požiari nový

dom, a navyše zakaždým krajší. Odhliadnuc od starcových ponôs bolo

vidieť, že je právom hrdý na svoj blahobyt, hrdý na svojich synov,

synovca, nevesty, kone, kravy, a predovšetkým na to, že gazdovstvo je

v poriadku. Z rozhovoru so starcom Levin vyrozumel, že nebol ani

proti novotám. Sadil veľa zemiakov, a jeho zemiaky, ktoré Levin

cestou sem videl, už odkvitali a usadali, zatiaľ čo Levinove ešte len

kvitli. Pod zemiaky oral plúžkom – tak volal statkárov pluh. Sial

pšenicu. Levina prekvapilo najmä to, že starec pleje raz, čím získava

krm pre kone. Koľko ráz už Levin vidiac, ako vychádza tento výborný

krm nazmar, ho chcel využiť; ale nikdy to nebolo možné. A u tohto

sedliaka sa to robí a nevie si to vynachváliť.

– A čo inšie by ženičky robili? Vynesú hŕbky na cestu a voz to

odvezie.

– A my statkári máme stále patáliu s robotníkmi, – prehodil Levin,

ako mu podával šálku čaju.

– Ďakujem pekne, – starký šálku vzal, ale cukor nie, ukážuc na

kúsok cukru, z ktorého už odhryzol. – Kdeže s robotníkmi dačo robiť! –

zvolal. – Večné hryzovisko. Aj u Svijažského. Vieme, že zem má

žírnu, a tiež sa nemôže pochváliť bohvieakou úrodou. Neustriehne!

– Nuž veď aj ty najímaš robotníkov, nie?

– V sedliackej robote sme my doma. So všetkým si dáme rady.

Mrchavý si – marš, zvládneme to so svojimi.

– Otec, Finogen ma posiela po kolomaž, – povedala žena v

galošiach, čo vošla.

– Nuž tak, tak, pán môj! – starec vstal, zoširoka sa prežehnal,

poďakoval sa Levinovi a odišiel.

303

Keď vošiel Levin do čeľadnej, aby zavolal svojho kočiša, zazrel za

stolom všetkých mužských členov rodiny. Ženy obsluhovali. Syn, chlap

ako hora, práve rozprával voľačo smiešne s ústami plnými kaše, všetci

sa smiali, no najveselšie tá v galošiach, čo nalievala šči do misky.

Možno príjemná tvár ženy v galošiach mala veľký podiel na

celkovom blahobytnom dojme, ktorý si Levin z tohto sedliackeho

domu odnášal, no dojem bol taký silný, že sa ho nijako nemohol

zbaviť. A celou cestou od starkého k Svijažskému sa mu vždy znova a

znova vynárala spomienka na toto gazdovstvo, ani čo by sa niečo v

tomto dojme dožadovalo jeho osobitnej pozornosti.

26

Svijažskij bol prézesom vo svojom újazde. Bol o päť rokov starší od

Levina a už dávno ženatý. Uňho bývala jeho mladá švagriná, dievčina

Levinovi veľmi sympatická. Levin vedel, že Svijažskij a jeho žena by

ju veľmi radi za neho vydali. Vedel to celkom iste, ako to vždy vedia

mladí muži, takzvaní adepti na ženbu, hoci by sa to nikdy nikomu

neodvážili povedať, a vedel aj to, že hoci sa chcel ženiť, hoci toto

veľmi príťažlivé dievča malo všetky predpoklady byť výbornou

manželkou, bolo preňho práve také nemožné sa s ňou oženiť, aj keby

nebol zaľúbený do Kitty Ščerbackej, ako uletieť do neba. A toto

vedomie mu vopred kalilo radosť z návštevy.

Keď Levin dostal Svijažského list s pozvaním na poľovačku, hneď

mu to prišlo na um, no aj tak si povedal, že pohnútky Svijažského sú

len jeho ničím nepodloženou domnienkou a že teda pôjde. Okrem toho

kdesi v hĺbke duše túžil vyskúšať sa, poznať, ako tá dievčina na neho

zapôsobí. Aj rodinný život Svijažskovcov bol priam idylický, a sám

Svijažskij, jeden z ideálnych typov zemského činiteľa, Levina veľmi

zaujímal.

Svijažskij patril k ľuďom, čo Levina vždy prekvapovali, k ľuďom

ktorých myslenie, veľmi logické, aj keď nikdy nie samostatné, plynie

svojou cestou, zatiaľ čo život, prísne vyhranený a tvrdý vo svojom

zameraní plynie si zas svojou cestou, celkom nezávisle a skoro vždy v

rozpore s ich myslením. Svijažskij bol veľký liberál. Pohŕdal šľachtou a

väčšinu jej príslušníkov pokladal za zakuklených feudálov, ktorí sa

neprejavujú len preto, že si netrúfajú. Rusko pokladal za stratenú

krajinu, čosi ako Turecko, a ruskú vládu za takú zlú, že nikdy vážne

nekritizoval jej činnosť; no súčasne bol v službách štátu a bol

304

príkladným prézesom a na cestu si brával čapicu s kokardou a

červeným okolkom. Hlásal, že po ľudsky sa dá žiť iba v cudzine, kam

aj pri každej príležitosti chodieval, no súčasne mal v Rusku

gazdovstvo, veľmi pokrokové a racionálne, a s mimoriadnym záujmom

všetko sledoval a vedel o všetkom, čo sa v Rusku deje. Ruského

sedliaka pokladal podľa jeho duševného vývoja za prechodný stupeň

medzi opicou a človekom, no súčasne pri zemských voľbách

ochotnejšie ako hocikto iný si vypočul mienku sedliakov a stískal im

ruky. Neveril v Boha ani v peklo, ale zlepšenie životných podmienok

duchovenstva a zmenšenie počtu farností mu veľmi ležalo na srdci,

pričom sa náramne usiloval, aby v jeho obci fara zostala.

V ženskej otázke patril k radikálnym prívržencom úplnej slobody

žien, a najmä ich práva na prácu, no s vlastnou ženou žil tak, že sa celé

okolie kochalo ich svorným životom bezdetnej rodiny, a žene život

zariadil tak, že nikdy nič nerobila, ani robiť nemusela, iba ak s mužom

vymýšľať, ako čo najlepšie a najveselšie tráviť čas.

Keby Levin neposudzoval vždy ľudí z tej najlepšej stránky, povaha

Svijažského by preňho nebola problémom, rébusom; povedal by si:

hlupák alebo ničomník, a všetko by bolo jasné. Nemohol však povedať

hlupák, pretože Svijažskij bol nepochybne nielen veľmi múdry, ale aj

veľmi vzdelaný, pričom svoje vzdelanie nepokladal za nič výnimočné.

Nebolo veci, v ktorej by sa nevyznal, pričom svoje vedomosti

prejavoval len vtedy, keď musel. Tým menej by bol mohol Levin

povedať, že je ničomník, pretože Svijažskij bol nepochybne

charakterný, dobrý, inteligentný človek, ktorý bodro, so zápalom

pracoval na niečom, čo si jeho okolie vysoko cenilo, a už určite nikdy

vedome nerobil a nemohol urobiť nič zlého.

Levin to chcel pochopiť, no nepochopil, a Svijažskij a jeho život sa

mu neprestával javiť ako skutočná hádanka.

Boli priateľmi, a preto si Levin dovoľoval Svijažského spovedať,

rád by sa bol prehrýzol až k samému jadru jeho názoru na život, no

márne. Zakaždým, keď sa Levin pokúsil preniknúť ďalej ako za dvere

prijímacieho salónu Svijažského rozumu, ktoré boli pre každého

otvorené, zbadal, že Svijažskij upadá do ľahkých rozpakov, v očiach sa

mu ledva badateľne mihne strach, akoby sa bál, že ho Levin prekukne,

a kládol dobrácky a veselý odpor.

Teraz, po rozčarovaní vo vlastnom gazdovstve, prišla Levinovi

návšteva u Svijažského mimoriadne vhod. Nehovoriac o tom, že

pohľad na párik týchto šťastlivých, so sebou ako aj s celým svetom

spokojných hrdličiek, pohľad na ich útulné hniezdočko pôsobil na neho

305

radostne, zachcelo sa mu teraz, keď bol tam veľmi nespokojný s

vlastným životom, dopátrať sa tajomstva, čo Svijažskému v živote dáva

toľký jas, istotu a optimizmus. Okrem toho Levin vedel, že sa u

Svijažského stretne s jeho susedmi, statkármi – teraz až túžil hovoriť,

počúvať o hospodárstve, o úrode, o najímaní robotníkov atakďalej, túžil

po debatách, o ktorých vedel, že sa pokladajú za veľmi prízemné, no

ktoré sa teraz Levinovi videli veľmi dôležité. „Možno to nebolo

dôležité za nevoľníctva, alebo to nie je dôležité v Anglicku. V oboch

prípadoch sú podmienky stanovené; no u nás v Rusku, teraz, keď sa

všetko poprehadzovalo a ešte sa len usporadúva, jedinou dôležitou

otázkou je, ako sa podmienky ustália,“ rozmýšľal Levin.

Poľovačka vypálila horšie, ako čakal. Močiar vyschol a sluky sa

takmer neukázali. Túlal sa celý deň a priniesol iba tri kusy, zato si však

priniesol z poľovačky ako vždy výborný apetít, výbornú náladu a

duševnú čulosť, čo bolo uňho vždy sprievodným znakom intenzívneho

telesného pohybu. Aj na polovačke, keď zdanlivo na nič nemyslel,

spomenul si z ničoho nič na starkého s jeho rodinou, a táto spomienka

akoby sa dožadovala nielen jeho pozornosti, ale aj riešenia čohosi, čo s

tým súvisí.

Večer pri čaji, v spoločnosti dvoch statkárov, čo prišli v akejsi

poručníckej veci, rozprúdil sa onen očakávaný zaujímavý rozhovor.

Levin sedel pri domácej panej pri čajovom stole a musel sa zhovárať

s ňou a so Svijažského švagrinou, čo sedela oproti. Domáca pani mala

okrúhlu tvár, plavé vlasy, nižšiu postavu a jej jamôčky a úsmevy až tak

žiarili. Levin sa pokúšal jej prostredníctvom rozlúštiť preňho takú

dôležitú hádanku, ktorú predstavoval jej muž; avšak jeho myšlienky

nemali potrebnú voľnosť a bolo mu do zúfania trápne. Do zúfania

trápne mu bolo, pretože oproti sedela švagriná vo zvláštnych šatách –

mal dojem, že si ich obliekla len kvôli nemu – so zvláštnym

lichobežníkovým tvarom na snehobielych prsiach; pre ten štvoruhlastý

výstrih, odhliadnuc od snehobielych pŕs, alebo práve preto, že boli

snehobiele, nemali Levinove myšlienky patričnú voľnosť. Predstavoval

si, podistým mylne, že ten výstrih bol narafičený naňho, a pretože si

myslel, že nemá právo dívať sa naň, usiloval sa naň nedívať; no aj tak

si prichodil vinný už len z toho dôvodu, že ten výstrih vôbec existoval.

Zdalo sa mu, že kohosi klame, že by mal niečo vysvetliť, ale že

vysvetliť sa to nijako nedá, a preto sa ustavične červenal, bol nervózny

a celý nesvoj.

Čosi-kamsi bola nesvoja i švagriná. No domáca pani akoby to

nespozorovala a naschvál ju vťahovala do rozhovoru.

306

– Vravíte, – pokračovala domáca pani v nahryznutej téme, – že

muža nemôže zaujímať nič ruské. Naopak, v cudzine býva veselý, ale

nikdy nie tak ako tu. Tu je vo svojom živle. Stále má čo robiť,

jednoducho má dar o všetko sa zaujímať. Ach, ešte ste neboli v našej

škole?

– Videl som ju… Je to ten brečtanom obrastený domec?

– Áno, to je Nastina robota, – ukázala na sestru.

– Vy tam učíte? – spýtal sa Levin a usiloval sa nehľadieť na výstrih,

cítil však, že i keby v tú stranu nehľadel, stále ho bude vidieť.

– Áno, učila som, aj ešte učím, ale máme tu výbornú učiteľku. Aj

telocvik sme zaviedli.

– Nie, ďakujem, čaj si už neprosím, – povedal Levin; cítil, že je to

nevychovanosť, ale nemal už silu pokračovať v rozhovore a vstal celý

červený. – Tam sa, ako počúvam, rozpráva o zaujímavých veciach, –

dodal a pobral sa na druhý koniec stola, kde sedel domáci pán s dvoma

statkármi. Svijažskij sedel k stolu bokom, jednou rukou, ktorou sa oň

opieral, otáčal šálkou, druhou si zhŕňal bradu, dvíhal si ju k nosu,

akoby ju ovoniaval, a zasa odkladal. Blýskavými očami pozeral priamo

na rozohneného statkára so sivými fúzami a očividne sa na jeho rečiach

zabával. Statkár sa ponosoval na ľud. Levinovi bolo jasné, že Svijažskij

pozná na statkárove ponosy odpoveď, čo by šmahom zvrátila zmysel

jeho rečí, ale že si vo svojom položení tú odpoveď musí odpustiť a len

počúva, nie bez pôžitku, statkárove smiešne vývody.

Sivofúzy statkár bol nepochybne zarytý zástanca nevoľníctva,

dedinský starousadlík a vášnivý gazda. Známky tohto videl Levin v

jeho odeve, ošúchanom staromódnom žakete – priam kričalo, že mu je

v ňom nepohodlne – v jeho zachmúrených očiach, v spevavej ruštine a

panovačnom tóne, zrejme nadobudnutom dlhou praxou, i v ráznych

gestách veľkých, pekných, opálených rúk, len so starodávnou obrúčkou

na prstenníku.

27

– Keby človeku nebolo ľúto nechať všetko, čo tu vybudoval…

koľko práce sa na to vynaložilo… hodil by som nad všetkým rukou,

popredával a šiel svetom ako Nikolaj Ivanyč… Helenu si popočúvať, –

vravel práve statkár a inteligentnú starú tvár mu zjasnil príjemný

úsmev.

307

– Nechať

ste

to

nenechali, – prehodil

Nikolaj

Nikolajevič

Svijažskij, – teda to bude mať nejaké výhody.

– Iba ak tie, že som doma, nejem kúpené a nebývam v prenajatom.

A ešte stále je tu nádej, že sa národ umúdri. Lebo takto, verte, všetko to

len pije, samopaší! Všetko si rozdelili, koníka, kravky nemajú. Od

hladu kapú, ale zoberte si daktorého za robotníka – po inom mu nebude

rozum chodiť, len ako by vám škodu narobil a na dôvažok pohnal k

zmierovaciemu sudcovi.

– Veď aj vy sa posťažujete zmierovaciemu sudcovi, – poznamenal

Svijažskij.

– Ja? Za nič na svete. To by sa ešte len potáralo, aj by som obanoval,

že som tam šiel! Tuto v dielni si vzali zálohu a zdúchli. A zmierovací

sudca čo? Oslobodil ich. Len obecný súd a starosta to všetko ako-tak

držia. Ten každého zmastí ako za dávnych čias. Nebyť toho, môžeš

všetko nechať a ísť, kam ťa oči povedú!

Statkár očividne Svijažského podpichoval, ale Svijažskij sa nielenže

nehneval, ale zrejme sa zabával.

– Ale my sa pri gazdovaní zaobídeme bez takých opatrení, – usmial

sa, – ja, Levin, aj on.

A ukázal na druhého statkára.

– Hej, Michailovi Petrovičovi to celkom ide, ale spýtajte sa, ako! To

má byť racionálne gazdovstvo? – zvolal statkár; slovom „racionálne“ sa

chcel zrejme blysnúť.

– Moje gazdovstvo je celkom obyčajné, – povedal Michail

Petrovič. – Ďakovať Bohu. Nechcem od neho nič, len aby som mal na

jeseň peniažky na dane pokope. Prídu sedliaci: pán veľkomožný, otec

náš, pomôž! No, sú to všetko susedia, ľúto mi je ich. No, dám im na

štvrť roka, iba čo poviem: nezabudnite, chlapi, že som vám pomohol,

pomôžte aj vy mne, keď bude treba – či už pri siatí ovsa, či pri senách,

žatve, no a dohodneme sa, čo a ako. No aj medzi nimi sa nájdu

nesvedomití, to hej.

Levin, pre ktorého tento patriarchálny štýl nebol ničím novým,

vymenil si so Svijažským pohľady a prerušil Michaila Petroviča

otázkou adresovanou sivofúzemu statkárovi.

– Vaša mienka je teda aká? – spýtal sa. – Ako treba dnes gazdovať?

– Nuž vari tak ako Michail Petrovič: buď dať spolovice, buď

sedliakom prenajať; to by šlo, lenže takým spôsobom sa ničí celkové

bohatstvo štátu. Tam, kde mi pôda za nevoľníctva a pri dobrom

gazdovaní vynášala deväťnásobnú úrodu, vynáša teraz, keď sa gazduje

308

spolovice, len trojnásobnú! Oslobodenie sedliakov znamená koniec

Ruska!

Svijažskij pozrel usmiatymi očami na Levina, ba dal mu znamenie,

ktorým nenápadne vyjadril iróniu: no Levin nevidel na statkárových

rečiach nič smiešne – rozumel im lepšie ako Svijažskému. Mnohé z

toho, čo ešte statkár hovoril na dôkaz, prečo znamená oslobodenie

sedliakov koniec Ruska, sa videlo Levinovi dokonca veľmi správne,

nové a nevyvrátiteľné. Statkár zrejme rozvíjal vlastnú myšlienku, čo

nebýva často, myšlienku, ku ktorej nedospel z túžby zamestnať čímsi

nečinný mozog, ale čo vzišla z jeho životných podmienok, ktorú

doslova vysedel v dedinskom ústraní a zo všetkých strán premyslel.

– Ide, ráčite vedieť, o to, že každý pokrok sa presadzuje len

násilím, – začal; očividne chcel dať najavo, že vzdelanie mu nie je

cudzie. –Zoberme si reformy Petra, Kataríny, Alexandra. Alebo

európske dejiny. A tým skôr pokrok v poľnohospodárstve. Hoci len

také zemiaky – aj tie sa u nás zavádzali násilím. Napokon ani tým

radlom sa vždy neoralo. Zaviedli ho pravdepodobne ešte za údelných

kniežatstiev, no istotne násilím. Za nevoľníctva, už za našich čias, sme

my statkári svoje gazdovstvá zdokonalili: sušičky aj vejačky, hnojenie

a všakové náradie – všetko sme zavádzali zo svojej moci, sedliaci sa

sprvu vzpierali, a potom nás napodobňovali. No teraz nám, prosím, po

zrušení nevoľníctva moc vzali, a naše hospodárstvo, ktoré sa pozdvihlo

na vysokú úroveň, musí klesnúť do pôvodného, primitívneho stavu.

Tak to vidím ja.

– Ale prečo? Ak je racionálne, môžete ho viesť s najatými silami, –

ozval sa Svijažskij.

– Nemám tú moc. A s kým by som ho viedol, neviete?

„Už je to tu – pracovná sila, hlavná zložka poľnohospodárstva,“

pomyslel si Levin.

– S robotníkmi.

– Robotníci nechcú pracovať dobre, nechcú pracovať s dobrým

náradím. Náš robotník vie len jedno – ožrať sa ako sviňa, a potom opitý

zničiť všetko, čo mu dáte do rúk. Koňom sa dá priveľa napiť, dobrý

postoj dotrhá, gumenné koleso odmontuje a prepije, do mláťačky hodí

svorník, aby sa polámala. Všetko, čo nie je podľa neho, sa mu bridí.

Preto aj všeobecne klesla úroveň gazdovania. Polia sú zanedbané,

zarástli palinou alebo ich rozdelili medzi sedliakov, a kde sa dorobilo

milión štvrtiek, dorobí sa teraz len niekoľko stotisíc: celkové bohatstvo

sa zmenšilo. Keby sa robilo to isté, ale s rozmyslom…

309

A začal rozvíjať vlastnú teóriu oslobodenia sedliakov, ktorá by tieto

ťažkosti vylúčila.

Levina to nezaujímalo, a keď statkár dohovoril, vrátil sa k jeho

prvému tvrdeniu, pričom sa obrátil na Svijažského – rád by ho bol

vyprovokoval, aby sa seriózne vyjadril.

– Pravda, úroveň poľnohospodárstva klesá a pri našich vzťahoch k

robotníkom nie je možné racionálne a výhodne hospodáriť, to je

nesporné.

– Nemyslím, – namietol už vážne Svijažskij, – ja vidím jedno, že

hospodáriť nevieme a že naopak, hospodárstva za nevoľníctva neboli

na privysokej úrovni, ale skôr na prinízkej. Nemáme stroje, poriadny

ťažný dobytok, naozajstnú správu a ani počítať nevieme. Spýtajte sa

niektorého statkára – sám nevie, čo je preň výhodné, a čo nevýhodné.

– Talianske účtovníctvo, – poznamenal ironicky statkár. – Môžete

počítať, koľko chcete, keď vám raz všetko doničia, zisk mať nebudete.

– Prečo by ničili? Nanič mláťačku, ten váš ruský gepeľ polámu, ale

moju parnú mláťačku nepolámu. Ruského koníka, ako ho to? Tej fajty,

čo ho treba za šticu potiahnuť, aby sa pohol – toho vám skántria, ale

zadovážte si peršeróny či aspoň štajeráky, tie neskántria. A tak je to so

všetkým. Musíme poľnohospodárstvo povzniesť.

– Len by bolo z čoho, Nikolaj Ivanyč! Vám je hej, ale ja vydržujem

syna na štúdiách a dvaja mladší chodia do gymnázia, kdeže mne

peršeróny kupovať!

– Na to sú banky.

– Aby sme vyšli na bubon? Srdečná vďaka!

– Ja nie som toho názoru, že treba a že by sa vôbec dala úroveň

poľnohospodárstva zvýšiť, – zamiešal sa Levin. – Ja sa tomu venujem,

aj prostriedky mám a výsledok sa rovná napokon nule. A veru neviem,

načo sú komu banky. Nech som v gazdovstve do čohokoľvek vložil

peniaze, vždy z toho bola len strata: na dobytku – strata, na strojoch –

strata.

– Veru tak, – potvrdil sivofúzy statkár, a tak sa mu to páčilo, že sa

zasmial.

– A nie som sám, – pokračoval Levin, – môžem sa odvolať na

všetkých, čo hospodária racionálne; všetci, okrem nepatrných

výnimiek, majú pritom straty. No povedzte, vaše gazdovstvo je

ziskové? – spýtal sa Levin a vzápätí zbadal v Svijažského pohľade

náznak strachu, ktorý zbadal zakaždým, keď chcel vniknúť ďalej ako

do prijímacieho salónu jeho mozgu.

310

Podľa pravdy táto otázka nebola z Levinovej strany celkom

dobromyseľná. Len pred chvíľou mu totiž domáca pani pri čaji

povedala, že si tohto leta pozvali z Moskvy Nemca, účtovného znalca,

ktorý za päťstorublový honorár zrevidoval ich gazdovstvo a zistil, že je

stratové – vyše tritisíc rubľov. Nevedela, koľko to presne bolo, ale

Nemec stratu vyčíslil na desatinu kopejky.

Statkár sa pri zmienke o ziskovosti Svijažského gazdovstva usmial,

zrejme vedel, aký zisk môže mať jeho sused prézes.

– Možno nie je ziskové, – odpovedal Svijažskij. – To len dokazuje,

že som buď zlý gazda, alebo že vynakladám kapitál na zvýšenie renty.

– Ach, renta! – zvolal Levin zhrozene. – Renta jestvuje hádam v

Európe, kde sa pôda zlepšila vynaloženou prácou, ale naša pôda sa

prácou len zhoršuje, čiže vyčerpáva sa – čiže renta nejestvuje.

– Akože nejestvuje? To je zákon.

– Tak na nás zákon neplatí: renta nám nič nevyjasní, naopak, iba

zamotá. Len mi, prosím vás, povedzte, ako môže byť doktrína o

rente…

– Nemáte chuť na kyslé mlieko? Maša, pošli nám sem kyslého

mlieka alebo malinovky, – obrátil sa k žene. – Toho roku sme tak dlho

mali maliny!

A Svijažskij vstal v tej najlepšej nálade a odišiel v domnienke, že sa

debata už skončila, zatiaľ čo podľa Levina sa ešte len začínala.

A tak ostal Levin bez spolubesedníka, no zhováral sa ďalej so

statkárom a usiloval sa mu dokázať, že všetky ťažkosti pochádzajú z

toho, že nechceme poznať vlastnosti a zvyky nášho robotníka; no

statkár, ako každý, čo po svojsky v samote dumá, cudziu myšlienku

ťažko chápal a do svojej bol priam zaľúbený. Nástojil na tom, že ruský

sedliak je sviňa a voľká si v svinstve, a že na to, aby sa z toho svinstva

dostal, treba moc, a tej nieto, treba palicu, ale my sme zrazu takí

liberálni, že sme tisícročnú palicu vymenili za dajakých advokátov a

väzenie, kde naničhodných, smradľavých sedliakov napchávajú dobrou

polievkou a vydeľujú im kubické metre vzduchu.

– Prečo myslíte, – povedal Levin, aby sa vrátili k pôvodnému

problému, – že by sa nedal nájsť taký vzťah k pracovnej sile, aby bola

práca produktívna?

– S ruským ľudom to nebude nikdy! Nieto tej moci, – odpovedal

statkár.

– Vari sa dajú vytvoriť nové podmienky? – spýtal sa Svijažskij; už si

vypil kyslého mlieka, zapálil si a vrátil sa k besedujúcim. – Všetky

vzťahy k pracovnej sile, aké sú len možné, sú presne určené a

311

preskúmané, – pokračoval. – Pozostatok barbarstva – prvobytná občina

so vzájomným ručením – sa rozpadá sama od seba, nevoľníctvo bolo

zrušené, ostáva len slobodná práca a jej formy sú určené a hotové, treba

ich len prevziať. Želiar, nádenník, farmár – z toho niet úniku.

– No Európa nie je s tými formami spokojná.

– Nie je spokojná a hľadá nové. A aj ich pravdepodobne nájde.

– O tom práve hovorím, – poznamenal Levin. – Prečo by sme aj my

nemohli hľadať?

– Pretože je to to isté, ako vymýšľať nový spôsob stavby železníc.

Sú hotové, vymyslené.

– Ak nám však nevyhovujú, ak sú hlúpe? – namietol Levin. A zasa

zachytil v Svijažského očiach výraz strachu.

– Hej, to je ako: pohlušíme ich čiapkami, prišli sme na to, čo hľadá

Európa! To všetko poznám, ale prepáčte mi, viete, čo všetko sa v

Európe spravilo v robotníckej otázke?

– Nie veľmi.

– Robotnícka otázka dnes zamestnáva najskvelejšie mozgy Európy.

Smer Schultze-Delitzschov… Ďalej celá tá obrovská literatúra

najliberálnejšieho lassallovského smeru… Mühlhausen – to už je

realita, ktorú iste poznáte.

– Predstavu o tom mám, ale len hmlistú.

– To len tak vravíte, určite všetko viete aspoň tak ako ja.

Pochopiteľne, nie som profesor sociológie, ale zaujímalo ma to, a ak to

zaujíma aj vás, preštudujte si to, prečo nie.

– No a k čomu dospeli?

– Pardon…

Statkári vstali a Svijažskij, opäť sa vyšmyknúc Levinovi, ktorý mal

nepríjemný zvyk nazerať mu ďalej ako do prijímacieho salónu mozgu,

šiel hostí odprevadiť.

28

V ten večer sa Levin s dámami nevýslovne nudil: vzrušovala ho, ako

ešte nikdy, myšlienka, že nespokojnosť s gazdovstvom nepociťuje teraz

len on, ale že to je všeobecný jav, vyplývajúci z podmienok, v akých sa

polnohospodárstvo v Rusku vo všeobecnosti ocitlo, že upravenie

vzťahu k robotníkom, ktorí by pracovali tak ako u onoho sedliaka na

polceste, nie je rojčenie, ale úloha, ktorú rozhodne treba riešiť. A zdalo

sa mu, že sa tá úloha dá riešiť, že sa o to treba pokúsiť.

312

Odobral sa od dám a sľúbil, že odíde až zajtra večer, aby si mohli

vyjsť spolu na koňoch obzrieť zaujímavú prepadlinu v štátnej hore;

potom prv ako šiel spať, zašiel do pracovne domáceho pána vypožičať

si knihy o robotníckej otázke, ktoré mu Svijažskij ponúkol. Svijažského

pracovňa bola rozľahlá miestnosť s knižnicami popri stenách a s dvoma

stolmi – jedným masívnym písacím, čo stál v strede, a druhým

okrúhlym s čerstvými novinami a časopismi v rozličných jazykoch,

ktoré boli hviezdicovito rozložené okolo lampy. Pri písacom stole stála

polica so zásuvkami, na nich boli zlaté štítky, označujúce, čo v ktorej

zásuvke je.

Svijažskij vyhľadal knihy a sadol si do hojdacej stoličky.

– Čo vás zaujalo? – spýtal sa Levina, ktorý zastal pri okrúhlom stole

a prezeral si žurnály.

– Ach áno, je tam veľmi zaujímavý článok, – podotkol Svijažskij, čo

sa vzťahovalo na žurnál, ktorý Levin držal v rukách. – Ako vysvitá, –

dodal oživene, – hlavným vinníkom rozdelenia Poľska nebol vôbec

Fridrich. Vysvitá…

A svojím príznačným štýlom Levina stručne oboznámil s novými,

veľmi dôležitými a zaujímavými objavmi. Aj keď sa Levin teraz v

myšlienkach zapodieval hlavne gazdovstvom, keď počúval domáceho

pána, spýtal sa v duchu: „Čo to v ňom len trčí? A prečo, prečo ho

zaujíma rozdelenie Poľska?“ Keď Svijažskij skončil, Levinovi

vykĺzlo: – Čiže čo? – Ale nebolo nič. Zaujímavé bolo len to, že

„vysvitlo“. No Svijažskij nevysvetlil, ani nepokladal za potrebné

vysvetľovať, prečo ho to tak zaujalo.

– A mňa zasa veľmi upútal ten výbušný statkár, – vzdychol si

Levin. – Je inteligentný a povedal veľa múdreho.

– Ale choďte! Je to zarytý, tajný feudál ako všetci! – zvolal

Svijažskij.

– A vy ste ich vodcom…

– Áno, lenže ja ich vediem na opačnú stranu, – zasmial sa Svijažskij.

– Mňa nesmierne zaujíma jedno, – začal Levin. – Má pravdu v tom,

že naša vec, rozumnej racionálne hospodárstvo, neprosperuje, že

prosperuje len hospodárstvo úžernícke, ako u toho nenápadného

statkára, alebo hospodárstvo celkom primitívne. Kto je tomu na vine?

– My a nikto iný, pochopiteľne. A potom, nie je pravda, že

neprosperujú. Napríklad Vasiľčikovo gazdovstvo.

– To je fabrika…

– Jednako ešte vždy neviem, čo sa vám vidí najlepšie. Ľud je na

takom nízkom stupni či už materiálneho alebo morálneho vývoja, že sa

313

jednoducho musí stavať proti všetkému, čo je mu cudzie. V Európe

racionálne hospodárenie prosperuje, pretože tamojší ľud je vzdelaný;

čiže musíme vzdelávať ľud – to je všetko.

– Ale ako ho vzdelať?

– Aby sa ľud vzdelal, potrebné sú tri veci: školy, školy a školy.

– Veď ste sám povedali, že ľud je na nízkom stupni materiálneho

vývoja. Ako pomôžu školy?

– Viete, to mi pripomína anekdotu o chorom a radách, čo mu dávajú:

„Mali by ste skúsiť preháňadlo.“ – „Stalo sa: je mi horšie.“ – „Skúste to

s pijavicami.“ – „Aj to skúšali: je mi horšie.“ – „Tak sa už len k Bohu

modlite.“ – „Skúšal som: je mi horšie.“ Tak sme aj my dvaja. Ja vravím

politická ekonómia, vy vravíte – horšie. Ja vravím socializmus – horšie.

Vzdelanie – horšie.

– Ale v čom by pomohli školy?

– Ľud by mal iné nároky.

– No toto je nad môj pochop, – zápalisto namietol Levin. – Ako

môžu školy zlepšiť materiálne pomery ľudu? Vravíte školy, vzdelanie

dá ľudu iné nároky. Tým horšie, lebo ľud ich nebude môcť uspokojiť.

Nikdy nepochopím, ako môže sčítanie, odčítanie a katechizmus zlepšiť

jeho materiálne pomery. Predvčerom som stretol ženičku s dojčaťom na

rukách a spýtal som sa jej, kam ide. Vraví: „Za babicou som bola, malô

metal zrádnik, nech ho, reku, vylieči.“ Spýtal som sa, akým spôsobom

lieči babica zrádnik. „Vyloží dieťatko ku kurám na pánt a zarieka.“

– No prosím, sám to vravíte! Aby sa neliečili deti zo zrádnika na

pánte, treba… – veselo sa usmial Svijažskij.

– Ale nie! – zlostne povedal Levin. – Táto liečebná metóda nie je nič

iné ako obdoba liečby ľudu školami. Ľud je biedny a zadubený – to

vieme bezpečne, tak ako ženička vie bezpečne, že dieťa má zrádnik,

lebo sa mece. No že by mali to nešťastie – chudobu a zadubenosť –

odstrániť školy, je tak isto nepochopiteľné, ako je nepochopiteľné, že

by zrádnik vyliečili kury na pánte. Treba odstrániť to, čo biedu

spôsobuje.

– No aspoň v tomto sa zhodujete so Spencerom, ktorého tak

neznášate; aj on vraví, že vzdelanie môže byť dôsledkom blahobytu,

životného komfortu a častého umývania, ako vraví, nie však dôsledkom

znalosti písma a číslic…

– No prosím, som veľmi rád, či naopak, veľmi nerád, že sa

zhodujem so Spencerom; lenže to už viem dávno. Školy nepomôžu,

pomôžu však taká ekonomická sústava, v ktorej bude ľud bohatší, bude

mať viac času – potom budú aj školy.

314

– No dnes je už v celej Európe povinná školská dochádzka.

– A vy osobne ste v tomto so Spencerom zajedno? – spýtal sa Levin

No vo Svijažského očiach sa mihol výraz strachu, usmial sa a povedal:

– Ale to s tým zrádnikom je podarené! Naozaj ste to počuli na

vlastné uši?

Levin videl, že sa darmo namáha, že nenájde spojitosť medzi

životom tohto človeka a jeho myšlienkami. Zjavne mu bolo celkom

jedno k čomu ho jeho myslenie dovedie; potreboval len proces

myslenia. A bolo mu nepríjemné, keď ho proces myslenia zaviedol do

slepej uličky. To jedno veľmi nemal rád a vyhýbal sa tomu tak, že

menil témy rozhovoru a začínal o inom, príjemnom a veselom.

Všetky dojmy dnešného dňa, počnúc dojmom, aký mal zo sedliaka

na polceste, ktorý bol akoby základňou všetkých dnešných dojmov a

myšlienok, Levina veľmi rozrušili. Tento premilený Svijažskij, ktorý

nosil v sebe myšlienky len pre spoločenskú potrebu a mal zrejme ešte

aj nejaké iné, pred Levinom utajované životné princípy, no ktorý

pritom ide s masami a ovplyvňuje verejnú mienku myšlienkami, čo sú

mu cudzie; onen roztrpčený statkár, ktorého úvahy, vynútené životom

sú správne, no ktorý je neprávom rozhorčený na celú triedu, najlepšiu

triedu v Rusku; nespokojnosť s vlastnou činnosťou a hmlistá nádej, že

náprava je možná – to všetko sa zlievalo v pocit vnútorného nepokoja a

očakávanie blízkeho rozuzlenia.

Keď už Levin ležal v izbe preň určenej na pružnom matraci, čo mu

pri každom pohybe nadhadzoval ruky a nohy, spánok sa mu dlho

vyhýbal. Ani jedna debata so Svijažským, hoci toho veľa múdreho

narozprával, Levina nezaujala; zato o statkárových úvahách bolo hodno

porozmýšlať. Levin si nevoľky pripomenul, čo statkár hovoril a svoje

odpovede jemu skorigoval.

„Tak je, mal som mu povedať: podľa vás sa teda nášmu gazdovaniu

nedarí, lebo sedliak nenávidí všetky novoty a treba ich zavádzať nasilu;

mali by ste pravdu, keby to bez tých novôt vôbec nešlo; lenže ono to

ide, no len tam, kde robotník koná v súlade so svojimi zvykmi, ako u

toho starca na polceste. Naša spoločná nespokojnosť s gazdovaním

dokazuje, že na vine sme my alebo robotníci. My si už dávno razíme

cestu podľa svojho, po európsky, bez ohľadu na vlastnosti pracovnej

sily. Pokúsme sa predstaviť si pod pracovnou silou nie ideálnu

pracovnú silu, ale ruského sedliaka s jeho inštinktmi a zorganizujme si

hospodárenie podľa toho. Predstavte si, mal som mu povedať, že

gazdujete ako ten starec, že ste našli spôsob, ako zainteresovať

robotníkov na pracovných úspechoch a že ste našli pravú mieru novôt,

315

ktorú ešte uznávajú – a vyťažíte z pôdy, nevyčerpávajúc ju,

dvojnásobne, až trojnásobne viac ako predtým. Rozdelíte to na dvoje,

polovicu dáte pracovnej sile; zvyšok, čo vám ostane, bude väčší, aj

pracovnej sile sa ujde viac. A aby sa to mohlo spraviť, treba znížiť

úroveň hospodárenia a zainteresovať robotníkov na úspechu. Ako na

to – to už je otázka podrobností, ale niet pochýb, že to je možné.“ Táto

myšlienka Levina rozrušila. Nezaspal do polnoci, lebo v duchu

dopodrobna rozoberal, ako zmení svoju myšlienku na skutočnosť.

Nemienil odísť už na druhý deň, ale teraz si povedal, že ráno hneď

odíde. K tomu ešte tá švagriná s výstrihom na šatách vzbudzovala v

ňom pocit blízky hanbe a kajaniu sa, akoby sa bol dopustil niečoho

veľmi mrzkého. A čo bolo hlavné, odchod nesmel už odkladať, ak

chcel predložiť sedliakom nový návrh, kým sa nezasejú oziminy, siať

sa už totiž malo podľa nových zásad. Rozhodol sa, že celé gazdovstvo

prebuduje.

29

Uskutočnenie Levinovho plánu narazilo na mnohé úskalia; no Levin

bojoval, ako vládal, a aj keď nedosiahol všetko, po čom túžil, aspoň sa

mohol bez sebaklamu presvedčiť, že tá vec stojí za námahu. Hlavná

ťažkosť spočívala v tom, že gazdovstvo bolo už rozbehnuté, že sa

nedalo všetko zastaviť a začať nanovo, ale že bolo treba stroj prerobiť

za chodu.

Keď sa hneď v ten večer, ako sa vrátil domov, zveril šafárovi so

svojimi plánmi, šafár s viditeľným pôžitkom prijal Levinovo tvrdenie, z

ktorého vysvitalo, že všetko, čo sa doteraz robilo, bolo hlúpe a

nevýhodné. Šafár povedal, že veď on to už dávno vravel, ale že ho nik

nepočúval. A pokiaľ šlo o Levinov návrh – aby mal ako podielnik

spolu s ostatnými robotníkmi účasť na celom hospodárskom

podnikaní – šafár sa nijako nevyjadril, iba sa zatváril nesmierne

skľúčene a hneď začal o tom, že zajtra treba bezpodmienečne zviezť

zvyšné snopy raži a preorať zem, takže si Levin uvedomil, že teraz nie

je na to príhodný čas.

Keď sa o tom istom zhováral so sedliakmi a navrhol im árendovanie

pôdy za nových podmienok, narazil tiež na jednu z hlavných ťažkostí –

sedliaci boli takí zavalení bežnou prácou, že nemali čas premyslieť si

výhody a nevýhody podujatia.

316

Prostoduchý sedliak Ivan, paholok, vari plne pochopil Levinov

návrh – s rodinou sa zúčastňovať na zisku plynúcom z chovu dobytka –

a uvítal ho. Keď mu však Levin začal húsť o budúcich výhodách,

zjavil sa na Ivanovej tvári nepokoj a ľútosť, že už nemôže ďalej

počúvať, a rýchlo si vymyslel nejakú bezodkladnú prácu; alebo chytil

do rúk vidly a dal sa hádzať seno do záčinu, alebo naberal vodu či

kydal hnoj.

Ďalšia ťažkosť bola v tom, že sedliaci mali neprekonateľnú

nedôveru voči statkárovi, ktorý predsa nemohol mať nijaký iný cieľ,

ako ich poriadne ošklbať. Boli skalopevne presvedčení, že jeho pravý

cieľ (nech by im čo vravel) bude vždy spočívať v niečom, čo im

nepovie. Aj oni sami, keď hovorili od srdca, veľa toho nevraveli, no

nikdy nepovedali to, čo bolo ich pravým cieľom. Okrem toho (Levin

cítil, že výbušný statkár mal pravdu) sedliaci boli ochotní pristúpiť v

čomkoľvek na dohodu len pod podmienkou, že sa im nebudú

nanucovať nijaké nové metódy gazdovania ani nové náradie. Pripúšťali,

že pluh orie lepšie, že kultivátor je výkonnejší, ale mali naporúdzi tisíce

dôvodov, prečo nemohli používať ani jedno, ani druhé, a hoci bol Levin

presvedčený, že úroveň hospodárenia treba znížiť, bolo mu ľúto vzdať

sa výdobytkov, ktorých výhody priam bili do očí. No odhliadnuc od

všetkých týchto ťažkostí, svoje dosiahol a začiatkom jesene sa vec

rozbehla, aspoň tak sa zdalo Levinovi.

Najprv chcel Levin celé gazdovstvo, ako leží a beží, prenajať

sedliakom, robotníkom a šafárovi za nových podmienok, ale čoskoro sa

presvedčil, že by to nešlo, a tak sa rozhodol, že gazdovstvo podelí.

Maštale, sad, záhradu, lúky, polia, rozdelené na niekoľko dielov, mali

tvoriť jednotlivé celky. Prostoduchý Ivan, paholok, ktorý podľa Levina

lepšie ako ostatní vnikol do veci, vytvoril si družstvo výlučne z členov

svojej rodiny a stal sa podielnikom maštalí. Odľahlé pole, čo ležalo

osem rokov prielohom pod výhonmi, si zobralo na nových

kolektívnych základoch za pomoci bystrého tesára Fiodora Rezunova

šesť sedliackych rodín, a sedliak Šurajev si vzal do árendy za tých

istých podmienok všetky záhrady. Ostatné zatiaľ išlo po starom, ale

tieto tri celky boli začiatkom novej organizácie a Levin žil iba tomu.

Pravda, v maštaliach to nešlo o nič lepšie ako doposiaľ a Ivan sa

ostro staval proti vykurovaniu maštalí a maslu zo sladkej smotany,

tvrdiac, že krava v studenej maštali potrebuje menej krmu a maslo z

kyslej smotany je výdatnejšie, a chcel plácu ako za starých čias, a

vôbec ho nezaujímalo, že peniaze, ktoré dostal, nie sú plácou, ale

preddavkom na jeho podiel zo zisku.

317

Pravda, skupina Fiodora Rezunova nepreorala, ako bolo dohodnuté,

pôdu pred siatím pluhmi, vyhovárajúc sa, že času je málo. Pravda, hoci

sedliaci z tejto skupiny sa dojednali pracovať na nových základoch,

nenazývali túto pôdu spoločnou, ale vyárendovanou, a nielen oni, ale aj

sám Rezunov Levinovi vravieval: „Peniažky by ste za zeme dostali a

mali by sme všetci pokoj.“ A navyše títo sedliaci pod rozličnými

zámienkami stále odkladali stavbu maštale a stodoly, ako znela dohoda,

a pretiahli to až do zimy.

Pravda, Šurajev chcel prenajaté záhrady rozkúskovať medzi

sedliakov. Zrejme pochopil naopak, a zdalo sa, že naschvál naopak,

podmienky, za akých mu pôdu Levin prenajal.

Pravda, Levin často cítil, keď sa zhováral so sedliakmi a vykladal im

o výhodách plynúcich z ich spoločného podujatia, že sedliaci sledujú

len melodiku jeho hlasu a vedia bezpečne, že sa nedajú oklamať, nech

by im Levin čo húdol. Cítil to najmä vtedy, keď sa zhováral s

najbystrejším z nich, s Rezunovom – neušli mu iskierky v

Rezunovových očiach, z ktorých jasne usúdil, že si z neho robí

posmech a že je skalopevne presvedčený, že ak sa tu niekto napáli,

nebude to veru on, Rezunov.

No Levin si jednako myslel, že je vec na dobrej ceste a že ak bude

pedantne viesť účty a stáť na svojom, dokáže im výhody takejto

organizácie, a vtedy už pôjde všetko samo od seba.

Tieto starosti a zvyšok gazdovstva, ktorý mu ostal na krku, ako aj

tvorivá práca na knihe Levina celé leto natoľko zamestnávali, že na

poľovačky skoro nechodil. Koncom augusta sa dozvedel od sluhu, čo

prišiel vrátiť sedlo, že Oblonskovci odcestovali do Moskvy. Tušil, že

nechajúc list Darie Alexandrovny bez odpovede, dopustil sa veľkej

neslušnosti, na ktorú si bez začervenania nemohol spomenúť, a že tým

spálil za sebou všetky mosty a už k nim nikdy viac nepôjde. Takisto sa

zachoval aj k Svijažskému, lebo odcestoval bez rozlúčky. Nová

organizácia jeho hospodárenia ho zaujala ako ešte nikdy nič v živote.

Prečítal knihy, ktoré mu dal Svijažskij, doobjednal, čo mu chýbalo,

poprečitoval aj politicko-ekonomické a socialistické knihy o tejto

otázke a ako aj čakal, nenašiel v nich nič také, čo by sa týkalo jeho

plánov. V politicko-ekonomických knihách, v Millovi napríklad – toho

preštudoval najprv a s veľkým elánom v nádeji, že už-už nájde

rozlúštenie problémov, o ktoré mu šlo – našiel zákony odvodené z

terajšieho stavu európskeho hospodárstva; no raz nevedel, prečo by

mali mať zákony – v Rusku nepoužiteľné – všeobecnú platnosť. To isté

videl aj v socialistických knihách: buď to boli nádherné, no

318

neuskutočniteľné utópie, akými sa nadchýnal ešte za študentských čias,

buď to bola korektúra, oprava danej situácie v Európe, s ktorou nemalo

poľnohospodárstvo v Rusku nič spoločné. Politická ekonómia tvrdila,

že zákony, podľa ktorých rástlo a vzrastá bohatstvo Európy, sú zákony

všeobecné a nepochybné. Socialistické učenie hlásalo, že vývoj podľa

týchto zákonov vedie do skazy. A ani tu, ani tam nenachodil Levin

nieže odpoveď, ale ani najmenší náznak toho, čo si má on, Levin, a

všetci ruskí sedliaci a poľnohospodári počať so svojimi miliónmi rúk a

desiatín, aby čo najväčšmi prispeli k všeobecnému blahobytu.

Keď sa už raz do veci pustil, svedomite poprečitoval všetko, čo s

ňou súviselo, a na jeseň mienil odcestovať do cudziny preštudovať vec

na mieste s tým, aby sa mu pri tomto probléme už nikdy nestalo, čo sa

mu tak často stávalo pri iných problémoch. Stávalo sa mu totiž, že len

čo začal vnikať do spolubesedníkovej myšlienky a začal vykladať

svoju, len tu zrazu počuje: „A čo Kaufmann, Jones, Dubois, Micelli?

Veď ste ich nečítali. Prečítajte si to; oni ten problém už spracovali.“

Teraz videl jasne, že Kaufmann a Micelli mu nemajú čo povedať.

Vedel, o čo mu šlo. Poznal, že Rusko má skvelé zeme, skvelých

robotníkov a že v niektorých prípadoch, ako u toho sedliaka na

polceste, robotníci aj pôda produkujú veľa, no vo väčšine prípadov tam,

kde sa ako v Európe vkladá kapitál, sa produkuje málo, a že je to tak

len preto, lebo robotníci chcú pracovať a dobre pracujú po svojsky a že

ich odpor nie je náhodný, ale sústavný a má svoje korene v duši ľudu.

Podľa Levina ruský ľud, ktorého poslaním je osídľovať a obrábať

nesmierne pusté priestranstvá, pridŕža sa dovtedy, kým nebudú tieto

priestranstvá zaujaté, úmyselne metód, ktoré sú na to potrebné, a že

tieto metódy vôbec nie sú také zlé, ako sa bežne myslí. A toto chcel

teoreticky dokázať vo svojej knihe a prakticky vo svojom gazdovstve.

30

Koncom septembra sa zviezlo drevo na stavbu maštale na pozemku

patriacom družstvu, odpredalo sa maslo a zisk sa rozdelil. V praxi šlo

gazdovstvo výborne, aspoň Levinovi sa tak zdalo. Na to, aby celú vec

teoreticky podložil a dokončil svoju prácu, ktorá mala podľa

Levinových predstáv znamenať nielen prevrat v politickej ekonómii,

ale mala túto vedu načisto vyvrátiť a položiť základy novej vede – o

vzťahoch ľudu k pôde, na to bolo treba už len odcestovať do cudziny a

na mieste preštudovať všetko, k čomu sa v tom smere dospelo, a nájsť

319

presvedčivé dôkazy, že všetko, čo sa tam spravilo, nie je to, čo sa malo.

Levin čakal už len na peniaze za pšenicu, aby mohol odcestovať. No

pre dažde sa nedalo obilie a zemiaky, čo ostali vonku na poli, zviezť, a

všetka práca zaviazla, ba ani pšenica sa nedala odviezť. Na cestách

bolo blata po uši; dva mlyny odniesla veľká voda a počasie sa len

zhoršovalo a zhoršovalo.

Tridsiateho septembra ráno vykuklo slnko a Levin, plný nádeje, že

sa vyčasilo, začal sa energicky pripravovať na cestu. Kázal ponasýpať

pšenicu do vriec, poslal šafára za kupcom po peniaze a sám sa vybral

na obchôdzku gazdovstva, aby vydal posledné príkazy pred odchodom.

Keď Levin konečne všetko zariadil, vrátil sa podvečer domov celý

premočený, lebo mu cícerky stekali po koženom kabáte za golier i do

čižiem, ale vo výbornej, bodrej nálade. Psí čas sa navečer rozbesnel

ešte väčšmi, krúpy tak bolestivo šľahali premočeného koňa,

potriasajúceho ušami a hlavou, že ho až bralo nabok; no Levin si pod

kapucňou hovel, veselo sa obzeral raz na mútne prúdy, ženúce sa v

koľajach, raz na kvapky, čo viseli na holých konároch, raz na belavú

škvrnu, ktorú vytvárali krúpy na doskách mosta, raz na svieže, ešte

šťavnaté lístie brestu, čo nahrubo vystlalo zem okolo opŕchnutého

stromu. Aj keď bola okolitá príroda pochmúrna, Levin mal povznesenú

náladu. Besedoval so sedliakmi v odľahlej dedine a presvedčil sa, že si

začali na nové pomery zvykať. Istý starý želiar, u ktorého sa sušil,

zjavne odobroval Levinove plány a sám sa ponúkol, že vstúpi do

družstva na nákup dobytka.

„Len ísť húževnato za svojím cieľom, a dosiahnem svoje,“

rozmýšľal Levin, „a tá práca stojí za námahu. Nejde tu len o moju vec,

ale o všeobecné blaho. Celé hospodárstvo, a najmä postavenie ľudu

musí sa od základu zmeniť. Namiesto chudoby – bohatstvo, hojnosť pre

každého; namiesto nepriateľstva – svornosť a vzájomná zhoda.

Slovom, nekrvavá, ale veľkolepá revolúcia najprv v malom újazdnom

meradle, potom gubernskom, celoštátnom a celosvetovom. Pretože

spravodlivá myšlienka nemôže byť neplodná. Áno, je to cieľ, pre ktorý

hodno pracovať. A na tom ozaj nezáleží, že to presadzujem ja, Kosťa

Levin, ktorý prišiel na ples v čiernom nákrčníku a ktorého odmietla

Kitty Ščerbacká, ktorý si prichodí sám sebe úbohý a bezvýznamný.

Som presvedčený, že aj Fanklin sa cítil takisto bezvýznamný a takisto

si nedôveroval, keď skúmal svoje vnútro. Na tom nezáleží. A určite mal

aj on svoju Agafiu Michajlovnu, ktorej sa zdôveroval so svojimi

plánmi.“

320

V takýchto myšlienkach sa Levin už za tmy priblížil k domu. Šafár

sa už vrátil od kupca a priniesol časť peňazí za pšenicu. Zmluva so

želiarom bola uzavretá a cestou sa šafár presvedčil, že obilie všade

ostalo na poli, takže tých ich stošesťdesiat krížov nebolo v porovnaní s

tým, ako škodovali iní, nič.

Poobede si Levin ako zvyčajne sadol s knihou do kresla a ako tak

čítal, premýšľal o ceste, na ktorú sa chystal v súvislosti so svojou

knihou. Teraz akosi veľmi jasne chápal význam svojej práce, a v mysli

sa mu mimoriadne jasne skladali celé pasáže, vyjadrujúce podstatu jeho

myšlienok „To si musím zapísať,“ pomyslel si. „Musím spraviť krátky

úvod, hoci predtým som to pokladal za zbytočné.“ Vstal, že pôjde k

písaciemu stolu a Laska, čo mu ležala pri nohách, sa pretiahla, tiež

vstala a obzrela sa naňho, akoby sa spytovala, kam má ísť. Ale zapísať

si nič nestihol, lebo predáci si prišli po príkazy, a Levin vyšiel k nim do

predizby.

Po raporte, to znamená, keď Levin vydal pracovné príkazy na

budúci deň a pozhováral sa so sedliakmi, čo za ním prišli, vrátil sa do

pracovne a sadol si k práci. Laska si ľahla pod stôl; Agafia Michajlovna

sa usadila s pančuchou na zvyčajnom mieste.

Levin chvíľu písal, a zrazu si neobyčajne živo predstavil Kitty, jej

odmietnutie a posledné stretnutie. Vstal a začal sa prechádzať po izbe.

– Vaša chyba, ak máte dlhú chvíľu, – ozvala sa Agafia

Michajlovna. – Načo trčíte stále doma? Čo sa už neberiete do tých

kúpelov, keď ste sa vychystali!

– Však už pozajtra pôjdem, Agafia Michajlovna. Ešte musím niečo

dorobiť.

– No, čo ešte chcete robiť? Vari ste sedliakom málo dali? Sami

vravia: „Za to bude iste cár na vášho pána pamätať…“ Čudovať sa

človeku prichodí: prečo sa až tak o sedliakov staráte?

– Nestarám sa o sedliakov, robím to pre seba.

Agafia Michajlovna poznala dopodrobna Levinove plány. Levin jej

často do najmenších odtienkov vykladal svoje myšlienky a neraz sa s

ňou poškriepil, nesúhlasil s jej komentármi. Ale teraz ho nepochopila

správne.

– O dušu svoju treba dbať predovšetkým, to už je stará vec, –

vzdychla si. – Tuto Parfen Denisyč – čítať, písať nevedel, ale nech

pánboh každému zošle takú smrť, akú mal on, – myslela tým paholka,

čo nedávno umrel. – Aj sviatosť oltárnu prijal, aj posledné pomazanie

dostal.

321

– Nehovorím o tom, – povedal Levin. – Vravím, že to robím preto,

lebo je to pre mňa výhodné. Pre mňa je výhodnejšie, keď ľudia lepšie

pracujú.

– Môžete sa aj potrhať, keď je raz sedliak leňoch, naveky bude len

spakruky robiť. Ak je svedomitý, pracovať bude, no ak nie je – márna

sláva!

– No hej, ale veď sama vravíte, že Ivan teraz lepšie opatruje statok.

– Ja vravím len jedno, – odpovedala Agafia Michajlovna zrejme nie

náhodne, ale preto, že to vyplývalo z logiky jej myslenia, – oženiť sa

vám treba, to je to!

Levina zamrzelo, roztrpčilo, že sa Agafia Michajlovna zmienila o

tom istom, o čom práve rozmýšľal on. Zamračil sa, bez slova si zas

sadol k robote a v duchu si zopakoval všetko, čo konštatoval o

význame tejto práce. Tu a tam sa v tichu započúval do cvengotu ihlíc

Agafie Michajlovny a ako tak spomínal na to, na čo spomínať nechcel,

zase sa len mraštil.

O deviatej zazneli hrkálky a bolo počuť, ako sa po blate ťažko kníše

koč.

– No, môžete vítať hostí, už vám nebude otupno, – poznamenala

Agafia Michajlovna, vstala a pobrala sa ku dverám. No Levin ju

predbehol. Práca mu teraz akosi nešla a každý hosť, nech by to bol

ktokoľvek, mu bol vítaný.

31

Levin zbehol do polovice schodov, keď sa v predizbe rozľahlo

povedomé pokašlávanie; no pre dupot, čo robil, dobre nepočul, a tak

dúfal, že sa mýli; no potom už zazrel známu vysokú kostnatú postavu a

zdalo sa, že omyl je vylúčený, no predsa ešte dúfal, že sa mýli a že

tento vysoký človek, čo si s pokašlávaním vyzliekal kožuch, nie je jeho

brat Nikolaj.

Levin miloval svojho brata, no byť s ním bolo preňho vždy utrpenie.

No teraz pod vplyvom myšlienky, čo mu prišla na um, a pripomienky

Agafie Michajlovny, bol v akomsi chaotickom, nejasnom duševnom

rozpoložení a stretnutie s bratom mu padlo obzvlášť ťažko. Namiesto

hosťa veselého, zdravého a nie z rodiny, ktorý, ako dúfal, rozptýli

zmätok v jeho duši, čaká ho brat, ktorému neostane utajený najmenší

záhyb jeho duše, ktorý v ňom vyburcuje najdôvernejšie myšlienky a

prinúti ho ku spovedi. A to sa mu nechcelo.

322

Levin zbehol do predizby rozhnevaný sám na seba, že je schopný

takých hnusných pocitov. Len čo videl brata zblízka, pocit osobného

sklamania sa okamžite stratil a vystriedala ho ľútosť. Aj predtým šiel z

Nikolaja strach pre jeho chudosť a chorobný zjav, no teraz bol ešte

chudší, ešte slabší. Bol kosť a koža.

Stál v predizbe s čudným žalostným úsmevom, a keď si sťahoval

šál, potrhával dlhým, chudým krkom. Keď Levin zazrel ten odovzdaný

a pokojný úsmev, pocítil, že mu kŕč sťahuje hrdlo.

– Tak tu ma máš, – ohlásil sa Nikolaj dutým hlasom, pričom ani

sekundu nespúšťal pohľad z bratovej tváre. – Už dávnejšie som chcel

prísť, ale stále mi bolo zle. No teraz je to už oveľa lepšie, – vravel

šúchajúc si bradu veľkými chudými dlaňami.

– Áno, áno! – odpovedal Levin. A pochytil ho ešte väčší strach, keď

pri bozkávaní ucítil pod perami suchú kožu a zblízka uvidel bratove

veľké, čudne sa blyštiace oči.

Levin pred niekoľkými týždňami bratovi napísal, že keď predá malú

dosiaľ nerozdelenú časť majetku, môže mu dať jeho podiel, asi tak

dvetisíc rubľov.

Nikolaj povedal, že si prišiel po tie peniaze, no nielen preto, rád by

pobudol v rodnom hniezde, dotkol sa matky zeme, aby ako voľakedy

bohatieri načerpal síl do budúcej činnosti. Aj keď bol väčšmi zhrbený,

aj keď bol na svoju výšku až prekvapujúco chudý, pohyby mal ešte

vždy rýchle a prudké. Levin ho zaviedol do pracovne.

Brat sa preobliekol, upravil, čo predtým nebývalo, učesal si riedke

vlasy a s úsmevom vyšiel hore.

Bol príjemne, veselo naladený, tak si ho Levin pamätal z detstva.

Ešte aj Sergeja Ivanoviča spomenul bez hnevu. Keď sa stretol s

Agafiou Michajlovnou, požartoval s ňou a povypytoval sa na starých

sluhov. Správa o tom, že Parfen Denisyč umrel, zapôsobila na neho zle.

V tvári mal zrazu strach, ale vzápätí sa spamätal.

– Veď už bol starý, – poznamenal a začal hovoriť o inom. – Nuž

ostanem u teba mesiac, dva, a potom hybaj do Moskvy. Vieš, Miagkov

mi sľúbil miesto, vstúpim do štátnej služby. Teraz si zariadim život

celkom inakšie, – pokračoval. – Aj tej ženskej, vieš, som dal laufpas.

– Márii Nikolajevne? A to už prečo?

– Ach, tá baba mizerná! Narobila mi fúru nepríjemností. – No

nepovedal akých. Nemohol predsa povedať, že Máriu Nikolajevnu

vyhodil preto, že čaj nerobievala dosť silný, a predovšetkým preto, že

ho opatrovala ako pacienta. – A potom, chcem od základu zmeniť svoj

život. Pravda, robil som somárstva ako každý, a peniaze, to je to

323

posledné, za tými nebanujem. Hlavné je zdravie, no a zdravie sa mi,

chvalabohu, zlepšilo.

Levin počúval a márne si lámal hlavu, čo by mal povedať. Nikolaj to

vari tiež vycítil; začal sa brata vypytovať, ako sa má on, a Levin sa

potešil, že môže hovoriť o sebe, pretože mohol hovoriť bez pretvárky.

Porozprával bratovi o svojich plánoch, o tom, čo robí.

Brat počúval, no zrejme ho to nezaujímalo.

Títo dvaja ľudia si boli natoľko blízki a duchovne spriaznení, že

najmenší pohyb či intonácia hlasu prezrádzali obom viac, ako všetko,

čo vyjadrili slovami.

Teraz mysleli obaja na to isté, na chorobu a Nikolajovu blízku smrť,

a to potláčalo všetko ostatné. No ani jeden sa o smrti neopovážil

hovoriť, a preto všetko, čo by o čom boli hovorili, vyhýbajúc sa

jedinému, čo ich zamestnávalo – všetko bol klam. Ešte nikdy sa Levin

tak nepotešil, že sa večer končí a treba ísť spať. Ešte nikdy pred

nijakým cudzím človekom, na nijakej oficiálnej návšteve nebol taký

neprirodzený a pokrytecký ako teraz. A pretože si tú neprirodzenosť

uvedomoval a mrzela ho, bol ešte neprirodzenejší. Chcelo sa mu nad

umierajúcim milovaným bratom plakať, ale musel počúvať a udržiavať

rozhovor o tom, ako bude žiť.

Keďže bolo v dome vlhko a len jedna izba sa vykurovala, rozhodol

sa Levin uložiť brata do svojej spálne za priečku.

Brat si ľahol a – či už spal, alebo nie, ako každý chorý sa

prehadzoval, kašlal, a keď si nemohol odkašlať, pohundrával si. Občas

si ťažko vzdychol: „Och, Bože môj!“ Občas, keď ho dusil hlien, zlostne

zvolal: „Uch! Dočerta!“ Levin dlho nemohol zaspať, počúval ho.

Všeličo mu chodilo po rozume, ale dospel vždy len k jednému – k

smrti.

Smrť, neodvratný koniec všetkého, sa mu po prvý raz javila ako

nezdolateľná sila. A táto smrť tu v tomto milovanom bratovi, ktorý v

polospánku stenal a ktorý sa vlažne, len zo zvyku dovolával raz Boha

raz čerta, nebola vôbec tak ďaleko, ako sa mu dosiaľ zdalo. Bola aj v

ňom – cítil to. Ak nie dnes, tak zajtra, ak nie zajtra, tak o tridsať rokov,

nie je to vari jedno? A čo vlastne bola tá neodvratná smrť, nielenže

nevedel, nielenže o tom nikdy nepremýšľal, ale ani nemohol a ani sa

neopovažoval o tom premýšľať.

„Pracujem, chcem čosi vykonať, no zabudol som, že sa všetko

skončí, že jestvuje – smrť.“

Sedel potme schúlený, objímajúc si kolená, na posteli a až zadržal

dych, čo tak urputne premýšľal. No čím urputnejšie premýšľal, tým

324

jasnejšie mu bolo, že už je to tak, že vskutku zabudol, prehliadol v

živote istú maličkosť, že príde smrť a všetko sa skončí, že nestálo za to

do niečoho sa púšťať a že odpomôcť tomu sa aj tak nedá. Áno, je to

hrozné, ale je to tak.

„Nuž ale ešte žijem. Čo mám robiť teraz, v tejto chvíli?“ vravel si

zúfalo. Zapálil sviecu, opatrne vstal, šiel k zrkadlu a začal si v ňom

obzerať tvár a vlasy. Áno, na sluchách už má šediny. Otvoril ústa.

Zadné zuby sa začínajú kaziť. Obnažil si svalnaté ramená. Áno, sily má

dosť. Ale aj Nikolenka, ten, ktorý tam dýcha zvyškom pľúc, mal kedysi

zdravé telo. A tu si spomenul, že ako deti chodievali spolu spať a čakali

len na to, aby Fiodor Bogdanyč zavrel za sebou dvere a mohli do seba

hádzať hlavnice a smiať sa, smiať sa neskrotne, tak, že ani strach z

Fiodora Bogdanyča nemohol oslabiť tento prekypujúci nesmierny pocit

životného šťastia „A teraz táto vpadnutá, dutá hruď… a ja, nevedomec,

ktorý neviem, čo so mnou bude a prečo…“

– Kcha, kcha! Dočerta! Čo sa mechríš, čo nespíš? – okríkol ho brat.

– Čo ja viem, len tak, nespavosť.

– A ja som dobre spal, teraz sa už nepotievam. Pod pozrieť, ohmataj

hlavnicu. Je suchá?

Levin hlavnicu ohmatal, vrátil sa za priečku, zhasol sviecu, no trvalo

ešte dlho, kým zaspal. Len čo mal trochu jasno v otázke, ako žiť, už sa

vynorila nová nevyriešiteľná otázka – smrť.

„No tak umiera, no tak umrie začiatkom jari, ale ako mu mám

pomôcť? Čo mu môžem povedať? Čo vôbec o tom viem? Aj som

zabudol, že také čosi jestvuje.“

32

Levin na to už dávno prišiel, že ak je človeku trápne s ľuďmi, keď

sú priveľmi ústupčiví a pokorní, je mu priam na nevydržanie, keď sú

vzápätí zas priveľmi požadovační a zádrapčiví. Tušil, že tak to bude aj

s bratom. A naozaj, Nikolajova krotkosť netrvala dlho. Už na druhý deň

ráno bol podráždený a začal do brata s chuťou zadrapovať, dotýkajúc sa

ho na najbolestivejších miestach.

Levin cítil, že nesie na tom vinu, no napraviť nič nemohol. Vedel, že

keby sa obaja nepretvarovali, ale hovorili od srdca, ako sa tomu vraví,

teda len to, čo si myslia a cítia, tak by si len pozerali do očí a

Konstantin by vravel: „Umrieš, umrieš, umrieš!“ a Nikolaj by

odpovedal: „Viem, že umriem; no bojím sa, bojím, bojím!“ A viac nič,

325

ak by mali hovoriť od srdca. Lenže takto sa nedalo žiť, a preto sa

Konstantin pokúšal robiť, čo sa márne pokúšal robiť po celý život, totiž

to, čo, ako vypozoroval, mnohí robia tak dobre a bez čoho sa nedá žiť:

pokúšal sa nevravieť, čo si myslí, a ustavične pritom cítil, že to

vyznieva falošne, že brat ho zakaždým prichytí a že ho to popudzuje.

Na tretí deň ho Nikolaj vyzval, aby mu ešte raz vyložil svoj plán, a

nielenže ho zavrhol, ale ho zámerne dával do súvisu s komunizmom.

– Prevzal si len cudziu myšlienku, prekrútil si ju a teraz ju chceš

aplikovať na to, na čo sa nedá.

– Veď ti vravím, že to s tým nesúvisí. Oni nepripúšťajú vlastníctvo,

kapitál, dedičstvo, no ja tento hlavný stimul pripúšťam (Levinovi

samému bolo odporné, že používa takéto slová, no odvtedy, ako sa dal

strhnúť svojou prácou, začal nevedomky čoraz častejšie používať

cudzie slová), chcem len regulovať prácu.

– Veď to, prevzal si aj cudziu myšlienku, oklieštil si ju o všetko, v

čom tkvie jej sila, a ideš ma presviedčať, že to je niečo nové, – zvolal

Nikolaj a srdito mykol hrdlom v nákrčníku.

– Moja myšlienka nemá predsa nič spoločné…

– Tam, – začal Nikolaj Levin s ironickým úsmevom a oči sa mu

zlobne zablyšťali, – tam je aspoň určitý pôvab, dalo by sa povedať,

geometrický – pôvab jasnosti, nespornosti. Možno je to utópia. No

pripusťme, že sa dá z celej minulosti spraviť tabula rasa: nieto

vlastníctva, nieto rodiny, vtedy sa aj práca dá zorganizovať. No ty

nemáš nič…

– Prečo to miešaš dokopy? Nikdy som nebol komunistom.

– Zato ja som bol a usúdil som, že je to síce predčasné, ale rozumné,

a má to budúcnosť ako kresťanstvo v prvých storočiach.

– Ja si len myslím, že na pracovnú silu treba pozerať z

prírodovedného hľadiska, čiže preskúmať ju, spoznať jej vlastnosti a…

– To je úplne zbytočné. Táto sila si sama nachádza, podľa toho, na

akom stupni vývoja je, patričný spôsob činnosti. Všade boli otroci,

potom metayers46; a my máme prácu spolovice, máme árendu, máme aj

nádennícku robotu – čo vlastne chceš?

Pri týchto slovách sa Levin zrazu rozčúlil, pretože v hĺbke duše sa

obával, že je to pravda – pravda je, že chce balansovať medzi

komunizmom a dávnymi formami a že to asi nie je možné.

– Chcem nájsť spôsob, ako by sa dalo pracovať produktívne aj pre

seba, aj pre robotníka. Chcem založiť… – odpovedal zanietene.

46 árendátori (angl.)

326

– Nechceš ty nič založiť; jednoducho chceš byť originálny, ako

tomu nasvedčuje celý tvoj život, chceš ukázať, že nie si len obyčajný

vykorisťovateľ sedliakov, ale máš aj ideu.

– Povedal si, čo si myslíš – daj už teda pokoj! – zvolal Levin, ktorý

si uvedomil, že mu ľavým lícnym svalom pošklbáva.

– Nemal si nijaké presvedčenie, a nemáš ho ani teraz, len o to ti ide,

aby si ukojil svoju samoľúbosť.

– No dobre, dobre, daj mi už pokoj!

– Aj ti dám! Už dávno bolo načase! Choď do čerta! Veľmi ľutujem

že som prišiel!

Darmo sa neskôr Levin usiloval brata upokojiť, Nikolaj nechcel nič

počuť, vravel, že bude najlepšie, keď sa rozídu, a Konstantin videl, že

život sa stal bratovi neznesiteľný.

Keď sa už Nikolaj celkom vychystal na cestu, prišiel Konstantin

opäť za ním a strojene ho poprosil, aby mu prepáčil, ak mu ublížil.

– Ó, aká veľkodušnosť! – usmial sa Nikolaj. – Ak chceš ty byť tým

spravodlivým, môžem ti to potešenie dožičiť. Si spravodlivý, no aj tak

cestujem!

Krátko pred odchodom Nikolaj brata pobozkal a povedal mu so

zvláštnym vážnym pohľadom v očiach:

– No predsa len nespomínaj na mňa vo zlom, Kosťa! – a hlas sa mu

zatriasol.

Toto boli jediné úprimné slová. Levin pochopil, že sa pod tým

rozumelo: „Vidíš a vieš, že som na tom zle, a možno sa už neuvidíme.“

Pochopil to a slzy mu vyhŕkli z očí. Ešte raz brata mlčky pobozkal, lebo

vhodné slová nenašiel.

Na tretí deň po bratovom odchode odcestoval i Levin do cudziny.

Vo vlaku stretol Ščerbackého, Kittinho bratanca, ktorého až prekvapil

svojím pesimizmom.

– Čo sa to s tebou robí? – spýtal sa ho Ščerbackij.

– Nič zvláštne, na svete akosi nie je veľmi veselo.

– Že nie? Hybaj so mnou do Paríža, a nie do voľajakého

Mühlhausenu. Uvidíš, ako je veselo!

– Nie, ja som už so všetkým skončil. Ostáva mi len umrieť.

– To mi je pekná robota! – zasmial sa Ščerbackij. – Ja mienim ešte

len začať.

– Hej, aj ja som donedávna tak rozmýšľal, ale teraz viem, že čoskoro

umriem.

Levin vravel to, čo si v poslednom čase naozaj myslel. Vo všetkom

videl len smrť alebo ďalší krok k nej. No tým väčšmi ho upútaval

327

problém, do ktorého sa zahryzol. Nejako už len musel, kým príde smrť,

ten svoj život dožiť. Všetko naokolo sa topilo v tme, no práve pre túto

tmu cítil, že jedinou vedúcou niťou v nej je jeho práca, a tak sa na ňu z

posledných síl upol a držal sa jej.

328

ŠTVRTÁ ČASŤ

1

anželia Kareninovci aj naďalej žili pod spoločnou strechou,

Md enne sa vídali, no boli si celkom cudzí. Zásadu denne sa vídať

so ženou si Alexej Alexandrovíč stanovil preto, aby služobníctvo

nemalo dôvod kadečo si domýšľať, ale obedom doma sa vyhýbal.

Vronskij nikdy neprišiel do domu Alexeja Alexandroviča, ale Anna sa s

ním stretala mimo domu a muž to vedel.

Takýto stav bol utrpením pre všetkých troch a ani jeden z nich by

nemal silu žiť takto čo len jediný deň, keby neočakával, že sa niečo

zmení, že je to len prechodné, ťažké štádium, ktoré prejde. Alexej

Alexandrovič čakal, že tá vášeň prejde, ako prechádza všetko, že sa na

to zabudne a jeho meno bude aj naďalej bez poškvrny. Anna, od ktorej

všetko záviselo a ktorá trpela najväčšmi zo všetkých, znášala túto

situáciu preto, že nielenže čakala, ale bola pevne presvedčená, že sa

všetko čoskoro rozuzlí a vyjasní. Nevedela, pravda, čo vlastne túto

situáciu rozuzlí, ale bola pevne presvedčená, že sa už čoskoro niečo

stane. Vronskij sa jej mimovoľne podriaďoval a tiež s istotou očakával

niečo, čo nezávisle od neho odstráni všetky ťažkosti.

Uprostred zimy zažil Vronskij veľmi znechucujúci týždeň. Pridelili

ho k istému cudziemu princovi, čo zavítal do Petrohradu, a mal za

povinnosť ukazovať mu pamätihodnosti mesta. Vronskij mal

reprezentačný zovňajšok, okrem toho vedel sa správať dôstojne a

zároveň zdvorilo a bol zbehlý v styku s takými ľuďmi; preto ho aj

princovi pridelili. No túto povinnosť plniť sa mu videlo akosi obzvlášť

ťažké. Princ nechcel vynechať nič, na čo by sa ho mohli doma

spytovať, či to v Rusku videl; a aj sám túžil oddať sa, nakoľko to pôjde,

typicky ruským radovánkam. Vronského povinnosťou bolo robiť mu

sprievodcu v jednom aj v druhom. A tak si doobeda obzerali

pamätihodnosti a večer chodili na ľudové zábavy. Princ sa tešil zdraviu

ešte aj u princov nie bežnému, gymnastikou a patričným pestovaním

tela sa tak zocelil, že aj keď to s tými radovánkami poriadne

prestreľoval, bol svieži ako veľká ligotavá uhorka. Princ veľa cestoval

a usúdil, že jedna z hlavných výhod dnešnej zdokonalenej komunikácie

329

spočíva v sprístupnení ľudových zábav. Bol v Španielsku, spieval tam

serenády a žil so Španielkou, čo vedela hrať na mandolíne. Vo

Švajčiarsku zastrelil kamzíka. V Anglicku v červenom fraku

preskakoval na koni ploty a stavil sa, že zastrelí dvesto bažantov, čo sa

aj stalo. V Turecku bol v háreme, v Indii jazdil na slonovi a teraz v

Rusku túžil vychutnať do dna všetky írečito ruské radovánky.

Vronskému, ktorý bol akýmsi princovým hlavným ceremoniálom,

dalo veľa námahy, kým zostavil rozvrh všetkých ruských radovánok,

ktoré princovi ponúkli rozličné osoby. Boli medzi tým ruské klusáky,

bliny, poľovačka na medvede, trojky, Cigáni aj lumpačky s ruským

rozbíjaním riadu. A princ si napodiv ľahko osvojil to, čomu sa vraví

ruský duch, rozbíjal tácne s riadom, bral si na kolená Cigánky a akoby

sa spytoval: a čo ešte, alebo je nebodaj ruský duch iba toto?

Pravdu povediac, princovi sa zo všetkých ruských radovánok najviac

pozdávali francúzske herečky, baleríny a šampanské s bielou pečaťou.

Vronskij si už na princov ako takých zvykol, ale asi preto, že bol s

princom v priúzkom kontakte – sa mu videl tento týždeň neľudsky

ťažký. Po celý týždeň sa nevedel zbaviť pocitu, že mu zverili do

opatery nebezpečného blázna, ktorého sa bojí, a súčasne sa bojí aj o

svoj rozum, lebo je stále s ním. Vronskij si po celý čas uvedomoval, že

nesmie ani na sekundu poľaviť v prísne oficiálnom tóne, ak nechce byť

ponížený. S osobami, ktoré sa šli, na Vronského údiv, potrhať, len aby

princ spoznal všetky druhy ruských zábav, zaobchodil princ pohrdlivo.

Jeho úsudky o ruských ženách, predmete jeho prieskumu, neraz vháňali

Vronskému do tváre červeň pohoršenia. No pravá príčina, pre ktorú

Vronskij princa tak ťažko znášal, bola, že v ňom nechtiac videl seba. A

to, čo v tom zrkadle videl, nelichotilo jeho márnomyseľnosti. Bol to

veľmi hlúpy, veľmi sebavedomý, veľmi zdravý a veľmi čistotný

človek – nič viac. Bol džentlmen – nepochybne, a to Vronskij ani

nepopieral. Voči vyššie postaveným sa správal ako rovný s rovným,

nepodlizoval sa im, voči seberovným sa správal nenútene, bez

ceremónií a voči nižšie postaveným s pohŕdavou zhovievavosťou. Aj

Vronskij bol taký a pokladal to za svoj veľký klad; lenže vo vzťahu k

princovi stál na nižšom spoločenskom stupni a princov pohŕdavo

zhovievavý postoj voči nemu ho poburoval.

„Také hovädo! Vari som aj ja taký?!“ rozmýšľal.

Či tak alebo onak, keď sa s princom, zahrnutý vďakou, na siedmy

deň pred jeho odchodom do Moskvy rozlúčil, bol šťastný, že sa striasol

trápneho postavenia a nepríjemného zrkadla. Rozlúčil sa s ním na

330

stanici po návrate z poľovačky na medvede, kde boli na celonočnej

exhibícii ruského viťúzstva.

2

Keď sa Vronskij vrátil domov, našiel lístok od Anny. Písala: „Som

chorá a nešťastná. Musím byť doma, ale nemôžem Vás už dlhšie

nevidieť. Príďte večer. O siedmej má Alexej Alexandrovič poradu a

bude preč do desiatej.“ Na chvíľu sa zamyslel, bolo mu čudné, že ho

Anna, napriek mužovej požiadavke, volá rovno k sebe, no rozhodol sa,

že ta pôjde.

Túto zimu Vronského povýšili na plukovníka, odišiel od pluku a

býval sám. Hneď po raňajkách si ľahol na diván a už o päť minút sa mu

spomienky na neslýchané výjavy, ktoré sa mu v posledných dňoch pred

očami odohrávali, pomiešali a splynuli s predstavou Anny a istého

sedliaka, stopára, ktorý zohral pri poľovačke na medvede dôležitú

úlohu; a Vronskij zaspal. Zobudil sa za tmy, trasúc sa od strachu, a

rýchlo zapálil sviecu. „Čo to bolo? Čo? Mal som strašný sen? Áno, áno.

Ten sedliak, stopár, malý, špinavý, s pochlpenou bradou, čosi zohnutý

robil a zrazu povedal po francúzsky nejaké čudné slová. Áno, nič iné v

tom sne nebolo,“ povedal si. „No prečo to bolo také strašné?“ Znova si

predstavil toho sedliaka a jeho záhadné francúzske slová, a od strachu

mu prebehli zimomriavky po chrbte.

„Aká somarina!“ pomyslel si Vronskij a pozrel na hodiny. Bolo už

pol deviatej. Zacengal na sluhu, rýchlo sa obliekol a vyšiel pred dom,

na sen už zabudnúc, len ho mrzelo, že mešká. Keď sa blížil pred dom

Kareninovcov, pozrel na hodiny a zistil, že je o desať minút desať. Pred

vchodom stál vysoký úzky koč s párom sivých koní. Spoznal Annin

koč. „Chce ísť ku mne,“ pomyslel si Vronskij, „a bolo by to aj lepšie.

Nie mi je práve príjemné chodiť do tohto domu. No všetko jedno;

nebudem sa schovávať,“ povedal a štýlom človeka, ktorý sa nemá za čo

hanbiť, ako bol navyknutý od detstva, vystúpil zo saní a vykročil ku

dverám. Dvere sa otvorili a vrátnik s plédom cez ruku privolal koč.

Vronskij, ktorý si nevšímal drobnosti, si tentoraz predsa len všimol

začudovaný výraz, s akým vrátnik sa neho pozrel. Vo dverách skoro

vrazil do Alexeja Alexandroviča. Plynové svetlo dopadlo rovno na

bezkrvnú, vpadnutú tvár pod čiernym klobúkom, a na nákrčník, čo

svietil belobou v bobrom kožuchu. Kareninove meravé kalné oči

utkveli na Vronského tvári, Vronskij sa uklonil, Alexej Alexandrovič

331

prehltol naprázdno, zdvihol ruku ku klobúku a prešiel. Vronskij ešte

videl, ako si bez obzretia sadol do koča, prevzal cez oblôčik pléd a

ďalekohľad a zmizol. Vronskij prešiel do predsiene. Obočie mal

stiahnuté, oči mu zahoreli hnevom a pýchou.

„To je situácia!“ pomyslel si. „Keby sa bil, bránil si česť, mohol by

som konať, mohol by som prejaviť svoje city, ale táto slabosť či

podlosť… Robí zo mňa klamára, a ja som ním nechcel a ani nechcem

byť.“

Od onoho rozhovoru s Annou v parku Vredeovej sa Vronského

zmýšľanie podstatne zmenilo. Mimovoľne podliehal Anninej slabosti

ktorá sa mu celá oddávala a len od neho čakala zmenu svojho údelu, už

vopred sa všetkému podrobujúc, a už dávno si nemyslel, že by sa ich

pomer mohol skončiť, ako si myslel vtedy. Jeho ctibažné plány zasa

ustúpili do pozadia, a keď si uvedomil, že sa vymanil z okruhu činnosti,

kde bolo všetko jasne určené, oddával sa úplne svojmu citu a tento cit

ho k nej čoraz mocnejšie pripútaval.

Už v predsieni počul jej vzďaľujúce sa kroky. Pochopil, že ho

čakala, načúvala, či ide, a teraz sa vrátila do salónu.

– Nie! – vykríkla, zazrúc ho, a len čo sa ozval, vstúpili jej slzy do

očí, – nie, ak to takto pôjde ďalej, stane sa to oveľa, oveľa skôr!

– Čo, duša moja?

– Že čo? Čakám, trápim sa, hodinu, dve… Nie, už prestanem…!

Nemôžem sa s tebou hádať. Iste si nemohol. Nie, už prestanem!

Položila si mu obe ruky na plecia a vpila sa doň hlbokým, nadšeným

a súčasne spýtavým pohľadom. Skúmala jeho tvár, či sa nezmenila za

ten čas, čo ho nevidela. Ako pri každom stretnutí porovnávala svoju

vybájenú predstavu o ňom (neporovnateľne lepšiu, v skutočnosti nie

možnú) so skutočnosťou.

3

– Stretol si ho? – spýtala sa, keď si sadli ku stolu pod lampou. – To

máš trest za to, že si sa oneskoril.

– Áno, stretol, no ako to? Mal byť predsa na porade?

– Bol a vrátil sa a zasa kamsi šiel. Ale zato nič. Nehovor o tom. Kde

si bol? Stále s princom?

Poznala všetky podrobnosti jeho života, chcel povedať, že bol celú

noc hore a že zaspal, ale pri pohľade na jej vzrušenú a šťastnú tvár sa

zahanbil. A povedal, že musel podať hlásenie o princovom odchode.

332

– No teraz už máš pokoj. Odcestoval?

– Chvalabohu, pokoj. Neverila by si, aké to bolo pre mňa strašné.

– Ale prečo? Veď pre vás mladých mužov je taký život typický, –

povedala so stiahnutým obočím, vzala zo stola ručnú prácu a začala z

nej, nepozrúc na Vronského, vyťahovať háčik.

– Už dávno som taký život zanechal, – povedal, začudovaný nad

zmenou výrazu jej tváre, a usiloval sa zistiť, čo tá zmena značí. – A

priznávam sa, – odkryl v úsmeve pevné biele zuby, – celý ten týždeň,

ako som ten život tak pozoroval, akoby som sa bol videl v zrkadle a

vôbec mi to nebolo príjemné.

Držala v rukách háčkovanie, ale neháčkovala, len sa na neho dívala

čudným blýskavým, nevraživým pohľadom.

– Doobeda bola u mňa Liza – ešte sa všetky neboja chodiť ku mne,

neberú ohľad na grófku Lýdiu Ivanovnu, – vsunula, – a rozprávala mi o

vašich orgiách. Aký hnus!

– Chcel som len povedať, že…

Prerušila ho.

– To bola tá Thérèse, čo si ju predtým poznal?

– Chcel som povedať…

– Akí ste vy muži hnusní! Prečo si už raz neuvedomíte, že žena na

také čosi nemôže zabudnúť, – rozhorčovala sa čoraz väčšmi, a tým mu

prezrádzala dôvod svojho podráždenia. – Najmä žena, pre ktorú je tvoj

život záhada. Čo viem o tebe? Čo som vedela? – vravela. – Len to, čo

mi povieš. A odkiaľ mám vedieť, či si mi vravel pravdu…?

– Anna! Urážaš ma. Neveríš mi, nie? Či som ti nevravel, že sa ti

zverujem s každou svojou myšlienkou?

– To áno, áno, – odpovedala v očividnom úsilí odohnať žiarlivé

myšlienky. – No keby si vedel, ako mi je ťažko! Verím ti, verím… Tak

čo si to vravel?

No Vronskij si nemohol hneď spomenúť, čo chcel povedať. Desil sa

záchvatov žiarlivosti, čo na ňu v poslednom čase čoraz častejšie

prichádzali, a čo ako sa to usiloval maskovať, ochladzovali jeho city,

hoci vedel, že príčinou žiarlivosti je láska k nemu. Koľko ráz si vravel,

že jej láska je šťastím; a teraz ho milovala, ako len vie milovať žena,

pre ktorú je láska viac ako všetky blaženstvá – a bol od šťastia ďalej

ako vtedy, keď za ňou cestoval do Moskvy. Vtedy si myslel, že je

nešťastný, ale šťastie ho čakalo v budúcnosti, teraz však cítil, že to

vrcholné šťastie je už minulosťou. Bola celkom iná, akú ju poznal v

prvom období. Duševne aj telesne sa zmenila k horšiemu. Pribrala, a

vtedy, keď vravela o herečke, mala žlčovitý výraz, ktorý jej znetvoril

333

tvár. Pozeral na ňu, ako človek pozerá na zvädnutý kvet, čo sám

odtrhol, a len ťažko v ňom spoznáva krásu, pre ktorú ho odtrhol a

zničil. No aj tak cítil, že vtedy, keď bola jeho láska mocnejšia, bol by si

ju mohol, keby bol veľmi chcel, vytrhnúť zo srdca, ale teraz, v tejto

chvíli, keď sa mu zdalo, že k nej lásku necíti, vedel, že ich vzťahy sa

nedajú pretrhnúť.

– No tak, čo si mi to chcel povedať o princovi? Vyhnala som,

vyhnala som diabla, – dodala. Diablom volali žiarlivosť. – Áno, tak čo

si to začal o tom princovi? Prečo sa ti to zdalo také ťažké?

– Och, neznesiteľné! – pokúšal sa zachytiť niť stratenej myšlienky. –

Nestúpne ten veru na cene, keď sa s ním človek bližšie zoznámi. Ak by

som ho mal charakterizovať, tak je to dobre živený živočích, aké na

výstavách dostávajú prvé ceny, a viac nič, – skončil s hnevom, čo

vzbudilo jej záujem.

– Ale ba, a prečo? – namietala. – Predsa len videl kus sveta, je

vzdelaný, nie?

– To ich vzdelanie je niečo celkom iné. Aj vzdelaný je, ako vidieť,

len na to, aby mal právo vzdelaním opovrhovať, ako opovrhuje

všetkým, len telesnými pôžitkami nie.

– Ak sa nemýlim, telesným pôžitkom holdujete všetci, – podotkla a

zasa si všimol jej zachmúrený pohľad, čo sa mu vyhýbal.

– Prečo sa ho tak zastávaš? – spýtal sa s úsmevom.

– Ja sa ho nezastávam, mne je všetko srdečne jedno; len si myslím,

že ak by si ty sám tým pôžitkom neholdoval, mohol si sa vzoprieť.

Lenže ty máš pôžitok z pohľadu na Thérèse v Evinom rúchu…

– Zas, zas ten diabol! – chytil ruku, ktorú položila na stôl,

a pobozkal ju.

– Áno, ale neviem si rady! Vieš si predstaviť, aké sú to muky takto

na teba čakať? Myslím, že nie som žiarlivá: verím ti, keď si tu so

mnou; ale keď si tam niekde žiješ svojím životom, pre mňa

nepochopiteľným…

Odtiahla sa od neho; konečne sa háčik z háčkovania uvoľnil a

pomocou ukazováčika začali sa k sebe rýchlo ukladať očká bielej vlny,

ligotavej v svetle lampy, a štíhle zápästie vo vyšívanej manžete sa

začalo rýchlo, nervózne pohybovať.

– A čo, kde si stretol Alexeja Alexandroviča? – ozval sa nečakane

Annin strojený hlas.

– Zrazili sme sa vo dverách.

– Poklonil sa ti?

334

Pretiahla tvár, privrela oči, rýchlo zmenila výraz tváre, zložila si

ruky a Vronskij zrazu v jej peknej tvári zazrel ten istý výraz, s akým sa

mu Alexej Alexandrovič poklonil. Usmial sa, no Anna sa veselo

rozosmiala tým príjemným prsným smiechom, ktorý bol jedným z jej

hlavných pôvabov.

– Ani trochu ho nechápem, – nadviazal Vronskij. – Keby sa bol

vtedy po tom vašom rozhovore na letnom byte s tebou rozišiel, keby

ma bol vyzval na súboj… ale toto naozaj nechápem: ako môže zniesť

takýto stav? Trpí, to vidieť.

– Ten? – uškrnula sa. – Je na výsosť spokojný.

– Prečo sa všetci takto trápime, veď by mohlo byť tak dobre!

– On sa teda netrápi. Veď ho poznám, všetko to klamstvo, ktorým je

presiaknutý…! Keby mal len trošku citu, mohol by žiť so mnou tak,

ako žije? Nič nechápe, necíti. Môže človek, aspoň trocha citove

založený, žiť so svojou hriešnou ženou pod jednou strechou? Môže sa s

ňou zhovárať? Tykať jej?

A zasa ho nevdojak napodobila. „Ty, ma chère, ty, Anna!“

– To nie je chlap, to nie je človek, je to panák! Okrem mňa to nikto

nevie. Ó, ja na jeho mieste by som už dávno bola zabila, na kúsky

roztrhla takú ženu, ako som ja, a nevravela by som jej: ty, ma chère

Anna. To nie je človek, ale ministerský stroj. Nechápe, že som tvoja

žena, že on je tu ten tretí, zbytočný… Nehovorme už o tom,

nehovorme…!

– Darmo, nemáš pravdu, moja drahá, – namietol Vronskij a pokúšal

sa ju upokojiť. – No všetko jedno, nebudem o ňom hovoriť.

Porozprávaj, čo si robila. Ako sa máš? Čo je to za choroba a čo povedal

lekár?

Pozerala na neho s posmešnou veselosťou. Zrejme našla v mužovej

povahe ďalšie smiešne a nepekné črty a vyčkávala, kedy mu o nich

povie. Vronskij však pokračoval:

– To nie je choroba, ale tvoj stav, nemýlim sa? Kedy to bude?

Posmešný ligot v Anniných očiach pohasol, no iný úsmev –

prezrádzajúci tichý smútok a poznanie niečoho, čo nepozná on –

vystriedal jej predošlý výraz.

– Už čoskoro, čoskoro. Vravel si, že naša situácia je utrpením, že ju

treba riešiť. Keby si vedel, aké je to pre mňa ťažké, čo by som za to

dala, aby som ťa mohla slobodne a smelo milovať! Nemorila by som

sa, ani teba by som netrápila žiarlivosťou… A bude to čoskoro, ale

inakšie, ako si predstavujeme.

335

A pri pomyslení na to, ako to bude, prichodila si sama sebe taká

úbohá, že jej slzy vystúpili do očí a nemohla pokračovať. Položila si

ruku, svietiacu prsteňmi a belosťou, na jeho rukáv.

– Nebude to tak, ako si predstavujeme. Nechcela som ti to povedať,

ale donútil si ma. Už čoskoro, čoskoro sa všetko rozrieši, a my všetci,

všetci dôjdeme pokoja a nebudeme sa viac trápiť.

– Nerozumiem, – povedal, no rozumel dobre.

– Spytuješ sa ma kedy? Čoskoro. A ja to neprežijem. Neprerušuj

ma! – A rýchlo sa rozhovorila. – Viem to iste. Umriem, a som veľmi

rada, že umriem a vyslobodím seba i vás.

Slzy jej kanuli z očí; zohol sa k jej ruke a začal ju bozkávať, usilujúc

sa ukryť svoje vzrušenie – vedel, že nie je opodstatnené, no nevládal ho

premôcť.

– Tak, tak je to lepšie, – vravela a zovrela mu ruku. – To je jediné,

čo nám ostalo.

Vzchopil sa a zodvihol hlavu.

– Také hlúposti! Čo za hlúposti mi tu rozprávaš!

– Nie, je to pravda.

– Čo, čo je pravda?

– Že umriem. Snívalo sa mi čosi.

– Snívalo? – zopakoval Vronskij a okamžite si spomenul na sedliaka

zo svojho sna.

– Áno, snívalo, – prisvedčila. – A nie prvý raz. Snívalo sa mi, že

som vbehla do spálne, čosi som si mala stade vziať, čosi zistiť; však

vieš, ako to vo sne býva, – vravela a oči sa jej strachom rozšírili, – v

spálni, v kúte čosi stojí.

– Ach, aká hlúposť! Ako môžeš veriť…

Ale nedala sa prerušiť. To, čo vravela, bolo pre ňu priveľmi dôležité.

– A to čosi sa obrátilo a ja vidím, že je to sedliak s pochlpenou

bradou, taký malý, príšerný. Chcela som ujsť, ale on sa zohol nad vrece

a rukami sa v ňom začal hrabať…

Napodobila, ako sa v ňom hrabal. V tvári sa jej zračila hrôza.

Vronskij si vybavil svoj sen a zmocnila sa ho rovnaká hrôza, zachvátila

mu celé vnútro.

– Hrabe sa v ňom a mrmle niečo po francúzsky, strašne rýchlo, a

vieš, ráčkuje: „II faut le battre le fer, le broyer, le pétrir…“47 A z tej

hrôzy som chcela precitnúť, zobudila som sa… ale aj to sa mi len

snívalo. A začala som sa spytovať samej seba, čo to znamená. A Kornej

47 Železo treba kuť, hniesť, miesiť... (franc.)

336

mi vraví: „Pri pôrode, pri pôrode zomriete, pri pôrode, pani moja…“ A

zobudila som sa.

– Také hlúposti, také hlúposti! – zvolal Vronskij, ale sám cítil, že

jeho hlas neznie vôbec presvedčivo.

– Ale nehovorme o tom. Zacengaj, dám doniesť čaj. Nože počkaj,

teraz už onedlho…

Zrazu však zmĺkla. Výraz jej tváre sa v mihu zmenil. Hrôzu a

vzrušenie bleskove vystriedala tichá, vážna a blažená pozornosť.

Nevedel prísť na koreň tej zmeny. Anna v sebe pocítila pohyb nového

života.

4

Po tom, čo Alexej Alexandrovič stretol na schodoch vo svojom

dome Vronského, dal sa odviezť, ako aj mienil, do talianskej opery.

Odsedel si tam dve dejstvá a stretol sa s ľuďmi, s ktorými sa mal

stretnúť. Keď sa vrátil domov, pozorne si obzrel vešiak, a keď zistil, že

tam vojenský plášť nevisí, pobral sa do pracovne, ako mal vo zvyku.

No proti svojmu zvyku si neľahol, ale chodil po pracovni sem a ta do

tretej po polnoci. Hnev, čo pociťoval voči žene, ktorá nechcela

zachovávať pravidlá slušnosti a rešpektovať jeho jedinú podmienku –

neprijímať doma svojho milenca, ho oberal o všetok pokoj. Nesplnila

jeho požiadavku, musí ju teda potrestať a splniť svoju hrozbu – nástojiť

na rozvode a zobrať jej syna. Uvedomoval si všetky ťažkosti, späté s

tou vecou, ale keď raz povedal, že to spraví, musel svoju hrozbu splniť.

Grófka Lýdia Ivanovna mu naznačovala, že by to bolo najlepšie

východisko z jeho situácie, a prax rozvodov v poslednom čase dosiahla

taký stupeň dokonalosti, že Alexej Alexandrovič videl možnosť

formálne ťažkosti prekonať. Okrem toho nešťastie nechodí nikdy samo

a otázka postavenia Nerusov a zavlažovania Zarajskej gubernie

narobila Alexejovi Alexandrovičovi v úrade toľko nepríjemností, že bol

po všetky tieto dni krajne podráždený.

Nespal celú noc, jeho hnev narastal vari geometrickým radom a nad

ránom vyvrcholil. Rýchlo sa obliekol a akoby nesúc času plnú hnevu, z

ktorej sa bojí vyšplechnúť, aby nebodaj s hnevom neprišiel o energiu,

potrebnú na rozhovor so ženou, išiel k nej hneď, len čo zistil, že už je

hore.

Annu ohromil jeho výzor, keď sa u nej zjavil, hoci si myslela, že

pozná svojho muža skrz-naskrz. Čelo mal zachmúrené, oči mračne

337

hľadeli rovno pred seba, vyhýbajúc sa jej pohľadu; ústa mal tvrdo a

opovržlivo stisnuté. V chôdzi, v pohyboch, v tóne jeho hlasu bola

rozhodnosť a tvrdosť, čo uňho ešte nikdy nevidela. Vošiel do izby bez

pozdravu, len rovno zamieril k jej písaciemu stolu, vzal kľúče a otvoril

zásuvku.

– Čo chcete? – vykríkla Anna.

– Listy vášho milenca.

– Tu nie sú, – povedala a zatvorila zásuvku; no z tohto pohybu zistil,

že usudzoval správne, hrubo jej odstrčil ruku a rýchlo schmatol mapy

kam, ako vedel, ukladá najdôležitejšie písomnosti. Chcela mu mapu

vytrhnúť, ale odstrčil ju.

– Sadnite si! Musím s vami hovoriť, – povedal, vsúvajúc si mapu

pod pazuchu, a tak silne ju pritlačil lakťom, že sa mu nadvihlo plece.

Placho a začudovane pozerala na neho.

– Povedal som vám, že vám zakazujem prijímať vášho milenca

doma.

– Musela som sa s ním stretnúť, aby som… Nedohovorila, lebo jej

nič vhodné neprišlo na um.

– Nemienim vnikať do podrobností, načo sa žena chce stretnúť so

svojím milencom.

– Chcela som, len som… – začervenala sa. Jeho hrubosť ju popudila

a dodala jej smelosti. – Vari necítite, ako ľahko ma je raniť?

– Raniť možno čestného muža a čestnú ženu, ale povedať zlodejovi,

že je zlodej, je len la constation ďun fait48.

– Túto novú črtu – krutosť, som dosiaľ u vás nevybadala.

– Voláte krutosťou to, keď muž poskytne žene slobodu a záštitu

svojho dobrého mena pod jedinou podmienkou, že bude zachovávať

pravidlá slušnosti? To je krutosť?

– Je to horšie ako krutosť, – vykríkla, – je to podlosť, ak chcete

vedieť! – vybuchla zloba z Anny, vstala a chcela odísť.

– Nie! – skríkol piskľavým hlasom, čo vystúpil do ešte vyššej tóniny

ako obyčajne, schmatol ju za ruku svojimi veľkými prstami tak mocne,

že na nej náramnica, ktorú stisol, zanechala červené stopy, a násilne ju

posadil na predošlé miesto. – Podlosť? Ak už chcete používať to slovo,

tak podlosťou je opustiť muža a syna pre milenca a jesť mužov chlieb!

Sklonila hlavu. A vôbec, ani sebe v duchu nepovedala to, čo vravela

včera milencovi, že on je jej muž a že manžel je tu zbytočný. Cítila

všetku pravdivosť jeho slov a len ticho povedala:

48 konštatovanie faktu (franc.)

338

– Nemôžete moju situáciu vykresliť horšie, ako ju ja sama chápem,

ale prečo to všetko hovoríte?

– Že prečo to hovorím? Prečo? – pokračoval takisto nahnevane. –

Preto, aby ste vedeli, že nakoľko ste nerešpektovali moju vôľu pokiaľ

ide o zachovávanie pravidiel slušnosti, podniknem kroky a skoncujem

to.

– Čoskoro, už čoskoro sa tak stane, – ozvala sa Anna a pri

pomyslení na blízku, teraz kýženú smrť jej opäť vhŕkli slzy do očí.

– Skoncujem to skôr, ako ste so svojím milencom mienili. Musíte si

ukájať živočíšnu vášeň…

– Alexej Alexandrovíč! Už nevravím, že je to nie veľkodušné, je to

nízke – biť bezbranného.

– Áno, vidíte len seba, ale utrpenie človeka, ktorý bol vaším mužom,

je vám ľahostajné. Vám je jedno, že má skazený život, koľko ple…

pretl… pletrpel…

Alexej Alexandrovič hovoril tak rýchlo, že sa poplietol a nie a nie to

slovo vysloviť. Nakoniec z toho vyšlo pletrpel Anne to vyznelo

smiešne, no vzápätí sa zahanbila, že jej mohlo v tej chvíli byť niečo

smiešne. A po prvý raz, vžijúc sa do jeho situácie, na okamih pocítila

súcit a ľútosť. Ale čo mohla povedať alebo spraviť? Sklonila hlavu a

mlčala. Aj on na chvíľu stíchol a potom pokračoval už menej

piskľavým, ľahostajnejším hlasom, pričom zdôrazňoval náhodne

vybrané slová, ktoré nemali nijaký zvláštny význam.

– Prišiel som vám povedať…

Pozrela na neho. „Nie, to sa mi len zdalo,“ pomyslela si, vybaviac si

výraz jeho tváre, keď sa poplietol pri tom pletrpel, „nie, veď človek s

takými kalnými očami a s týmto samoľúbym pokojom ani nemôže nič

cítiť!“

– Nemôžem nič zmeniť, – zašepkala.

– Prišiel som vám povedať, že zajtra cestujem do Moskvy a do tohto

domu sa viac nevrátim, a o tom, ako som sa rozhodol, dostanete správu

prostredníctvom advokáta, ktorého poverím rozvodom. A môj syn sa

presťahuje k sestre, – dodal Alexej Alexandrovič, a nemohol si chytro

spomenúť, čo vlastne chcel o synovi povedať.

– Chcete Seriožu, aby ste mi spôsobili bolesť, – preriekla a pozrela

úkosom na neho. – Nemáte ho rád… Nechajte mi Seriožu!

– Áno, aj lásku k synovi som stratil, pretože je s ním spätý môj

odpor k vám. Ale aj tak vám ho zoberiem. Zbohom! A chcel odísť, ale

tentoraz ho zadržala ona.

339

– Alexej Alexandrovič, nechajte mi Seriožu! – zašepkala ešte raz. –

Iné už nemám čo povedať. Nechajte mi Seriožku do… Čoskoro budem

rodiť, nechajte mi ho!

Alexej Alexandrovič sa prudko začervenal, vytrhol si ruku a mlčky

vyšiel z izby.

5

Čakáreň slávneho petrohradského advokáta bola plná ľudí, keď ta

Alexej Alexandrovič vstúpil. Tri panie – stará, mladá a kupcovka, traja

páni – jeden Nemec, bankár s prsteňom na prste, druhý kupec s bradou

a tretí srditý úradník vo vicmundúre, s krížom na krku, už zrejme dlho

čakali. Dvaja koncipienti písali pri stoloch, perá škrípali. Písacie

potreby – Alexejov Alexandrovičov koníček – boli neobyčajne pekné.

Alexej Alexandrovič to nemohol neoceniť. Jeden z koncipientov

oslovil Alexeja Alexandroviča len tak z miesta, s prižmúrenými očami:

– Čo si želáte?

– Rád by som hovoril s advokátom.

– Pán advokát nie je voľný, – stroho odpovedal koncipient, ukázal

rúčkou pera na klientov a písal ďalej.

– A nenašiel by si chvíľu času? – spýtal sa Alexej Alexandrovič.

– Nie, stále má čo robiť. Nech sa páči počkať.

– Teda budete taký láskavý a odovzdáte mu moju navštívenku, –

dôstojne preriekol Alexej Alexandrovič, keď videl, že inkognito

nezachová.

Koncipient vzal navštívenku – jej obsah sa mu očividne

nepozdával – a zmizol za dvermi.

Alexej Alexandrovič zásadne s verejným pojednávaním súhlasil,

nesúhlasil iba s niektorými detailami, ako sa praktizovali v Rusku, a to

pre jemu známe vyššie služobné vzťahy, a odsudzoval ich, nakoľko

mohol odsudzovať čokoľvek, čo bolo schválené zhora. Celý život mu

ubehol v administratívnej činnosti, a preto nech s čímkoľvek nesúhlasil,

jeho nesúhlas zmäkčovalo to, že pripúšťal možnosť omylov v každej

veci, ale aj možnosť vždy ich napraviť. Pri nových súdnych

ustanovizniach odsudzoval podmienky, v akých sa ocitla advokatúra.

No dosiaľ s tým nič nemal, a preto boli jeho námietky len teoretického

rázu; teraz sa však jeho nesúhlas prehĺbil zásluhou nepríjemného

dojmu, akým naňho zapôsobila advokátova čakáreň.

340

– Hneď skončia, – oznámil koncipient; a naozaj, o dve minúty sa vo

dverách zjavila dlhá postava starého právnika, ktorý konzultoval s

advokátom, aj advokát sám.

Advokát bol drobnej postavy, zavalitý, holohlavý, mal čiernu bradu

s nádychom do ryšava, dlhé plavé mihalnice a vypuklé čelo. Vyfintený

bol ako ženích, od nákrčníka a dvojitej retiazky po lakové topánky.

Tvár mal inteligentnú, sedliacku, no úbor švihácky a nevkusný.

– Nech sa páči, – oslovil Alexeja Alexandroviča. Zamračene

prepustil popri sebe Karenina a zatvoril dvere.

– Posaďte sa, prosím! – Ukázal na kreslo pri písacom stole,

obloženom listinami, a sám si sadol na čelné miesto; pošúchal si malé

ruky s krátkymi prstami, obrastenými belavými chĺpkami, a sklonil

hlavu nabok. No len čo v tejto póze znehybnel, preletela nad stolom

moľa. Advokát, s rýchlosťou uňho nepredpokladanou, roztiahol ruky,

molu chytil a zas zaujal predošlú pózu.

– Prv než o svojej záležitosti začnem, – ozval sa Alexej

Alexandrovič, ktorý začudovanými očami sledoval advokátov výpad, –

pokladám za nutné poznamenať, že vec, o ktorej budem s vami

hovoriť, musí ostať medzi nami.

Ledva badateľný úsmev zvlnil advokátove ryšavkavé previsnuté

fúzy.

– Nebol by som advokátom, keby som nevedel zachovať tajomstvo

mne zverené. Ak si však želáte potvrdenie…

Alexej Alexandrovič mu pozrel do tváre a zistil, že sivé bystré oči sa

smejú, akoby už všetko vopred vedeli.

– Moje meno poznáte? – pokračoval Alexej Alexandrovič.

– Ako každý Rus poznám vás a vašu prospešnú, – chytil ďalšiu

molu, – prácu, – odpovedal advokát a poklonil sa.

Alexej Alexandrovič si vzdychol, zbieral odvahu. No keď sa už raz

rozhodol, pokračoval svojím piskľavým hlasom nebojácne, bez

zajachtávania a s dôrazom na niektorých slovách.

– Mám to nešťastie, – začal Alexej Alexandrovič, – že ma žena

podvádza, a želám si podľa zákona prerušiť s ňou styky, to jest dať sa

rozviesť, ale tak, aby syn nezostal matke.

Advokátove sivé oči potláčali smiech, ale až tak poskakovali od

neudržateľnej radosti, a Alexej Alexandrovič videl, že tu nejde len o

radosť človeka, čo dostal výhodnú objednávku – bol tu triumf aj

nadšenie, bol tu jas podobný zlovestnému jasu, aký vídal v ženiných

očiach.

– Želáte si pri rozvode moju pomoc?

341

– Áno, pochopiteľne, ale musím vás upozorniť, že vás možno budem

nadarmo unúvať. Predbežne by som sa rád s vami iba poradil. Rozvod

chcem, ale pre mňa je podstatná forma, akou by sa uskutočnil. Ak by sa

forma nezhodovala s mojimi požiadavkami, môže sa stať, že sa

zákonnej cesty zrieknem.

– Oj, to býva vždy tak, – podotkol advokát, – a závisí to len od vás.

Advokát sklopil oči na Kareninove nohy, vycítil, že spôsob, akým

prejavuje svoju neudržateľnú radosť, mohol by klienta uraziť. Pozrel na

molu, čo mu prefrngla popred nos, mykol rukou, ale z úcty k situácii

Alexeja Alexandroviča ju nechytil.

– Hoci sú mi naše právne normy v tej veci zhruba známe, –

pokračoval Alexej Alexandrovič, – želal by som si tak všeobecne

oboznámiť sa s formou, ako v praxi podobné veci prebiehajú.

– Želáte si, – ešte vždy so sklopenými očami odpovedal advokát, nie

bez pôžitku preberajúc klientov tón, – aby som vám vyložil spôsoby

akými je možné vaše želanie uskutočniť.

Po súhlasnom úklone klientovej hlavy pokračoval a len občas pozrel

na jeho tvár pokrytú červenými fľakmi.

– Rozvod podľa našich zákonov, – začal s ľahkým nádychom kritiky

voči našim zákonom, – je uskutočniteľný, ako vám je známe, v týchto

prípadoch… Nevyrušovať! – obrátil sa ku koncipientovi, čo nakukol do

dverí, no predsa len vstal, povedal mu niekoľko slov a zasa si sadol. –

V týchto prípadoch: telesné nedostatky manželov, ďalej päťročná ne-

zvestnosť, – pokračoval a zohol prst porastený plavými chĺpkami, –

ďalej cudzoložstvo (toto slovo vyslovil so zjavným pôžitkom).

Podskupiny sú tieto (ďalej zohýnal svoje tučné prsty, hoci prípady a

podskupiny zrejme nemohli byť klasifikované spolu): telesné

nedostatky manžela alebo manželky, ďalej cudzoložstvo manžela alebo

manželky. – Pretože viac prstov nemal, všetky opäť narovnal a

pokračoval: – To je pohlad teoretický, ale predpokladám, že ste mi

preukázali česť preto, aby ste zistili, ako to vyzerá v praxi. A preto,

vychádzajúc z antecedencie, chcem vám povedať, že vo všetkých

rozvodových prípadoch sa dospeje k tomuto – telesné nedostatky, ako

predpokladám, neprichádzajú do úvahy? A nezvestnosť…?

Alexej Alexandrovič prikývol na súhlas.

– Dospeje sa k tomuto: cudzoložstvo jedného z manželov a

usvedčenie previnilej strany po vzájomnej dohode, a ak by k takejto

dohode nedošlo, usvedčenie z donútenia. Musím podotknúť, že s

takýmto prípadom sa v praxi zriedka stretávam, – advokát pozrel letmo

na Alexeja Alexandroviča a stíchol ako predavač pištolí, ktorý opíše

342

prednosti jednej i druhej zbrane a čaká, ako sa zákazník rozhodne. No

Alexej Alexandrovič mlčal, advokát preto pokračoval: – Podľa mňa

najbežnejšie, najjednoduchšie a najrozumnejšie je cudzoložstvo po

vzájomnej dohode. Nedovolil by som si takto sa vyjadrovať, keby som

sa zhováral s človekom primitívnym, – dodal advokát, – ale myslím, že

nám je to jasné.

Alexej Alexandrovič bol predsa len natoľko rozrušený, že hneď

nepochopil, v čom spočíva rozumnosť cudzoložstva po vzájomnej

dohode, a to sa aj odzrkadlilo v jeho pohľade; no advokát mu hneď

pomohol:

– Dvaja ľudia nemôžu ďalej spolu žiť – to je fakt. A ak sa obaja na

tom zhodnú, vtedy sú detaily a formality bezpredmetné. Je to zároveň

aj ten najjednoduchší a najsprávnejší spôsob.

Teraz už Alexej Alexandrovič dokonale pochopil. Lenže mal aj

náboženské požiadavky, a tie mu bránili použiť tento spôsob.

– V danom prípade to neprichádza do úvahy, – povedal. – Tu je

možný len jeden spôsob: usvedčenie z donútenia, podložené listami,

ktoré mám.

Pri spomenutí listov advokát stisol pery a vydal tenký súcitný i

pohŕdavý zvuk.

– Ráčite vedieť, – začal, – veci tohto druhu rieši, ako je vám známe,

cirkevný úrad; duchovní otcovia, protopopi, sa v záležitostiach tohto

druhu veľmi radi piplú, – usmial sa, naznačujúc, že má porozumenie

pre záľubu protopopov. – Listy, nepochybne, čiastočne čosi dokazujú;

ale dôkazy sa musia získať priamou cestou, čiže za pomoci svedkov.

Slovom, ak ma poctíte svojou dôverou, zverte voľbu opatrení, ktoré

treba vykonať, na mňa. Kto chce mať výsledky, musí pripustiť

prostriedky.

– Ak je tak… – začal Alexej Alexandrovič zrazu celý zblednutý, no

advokát medzitým vstal a pobral sa ku dverám – jeho koncipient tu bol

opäť.

– Povedzte jej, že tu nepredávame lacný tovar! – povedal a vrátil sa

k Alexejovi Alexandrovičovi.

Cestou späť chytil nenápadne ešte jednu molu. „Ten môj rips bude

ale v lete vyzerať,“ pomyslel si a zachmúril sa.

– Teda ráčite vravieť…

– Svoje rozhodnutie vám oznámim písomne, – povedal Alexej

Alexandrovič vstávajúc a chytil sa stola. Chvíľku mlčky postál, potom

dodal: – Z vašich slov teda vyplýva, že rozvod je uskutočniteľný.

Prosím, aby ste mi svoje podmienky taktiež oznámili.

343

– Možné je všetko, ak budem mať voľnú ruku, – povedal advokát,

čím sa vyhol Kareninovej otázke. – Kedy môžem rátať s vašou

správou? – spýtal sa advokát a ako sa poberal k dverám, oči aj lakové

topánky sa mu zaligotali.

– O týždeň. A buďte taký láskavý, oznámte mi, či beriete tú vec na

seba a za akých podmienok.

– V poriadku, prosím.

Advokát sa úctivo poklonil, otvoril klientovi dvere, a keď osamel,

oddal sa radostným pocitom. A z ničoho nič sa tak rozveselil, že proti

svojim zásadám ustúpil nátlaku jednajúcej sa panej a prestal chytať

mole, pevne rozhodnutý, že na rok, ešte pred zimou, si musí dať

nábytok potiahnuť aksamietom, tak ako má Sigonin.

6

Alexej Alexandrovič zožal 17. augusta na zasadnutí komisie

veľkolepé víťazstvo, ale dôsledky tohto víťazstva mu podryli pozíciu.

Nová komisia na všestranný prieskum životných podmienok Nerusov

bola ustanovená a vyslaná na miesto určenia veľmi rázne a

prekvapujúco rýchlo, v čom mal prsty Alexej Alexandrovič. O tri

mesiace bola predostretá správa. Preskúmali sa životné podmienky

Nerusov,

a

to

z

hľadiska

politického,

administratívneho,

ekonomického, etnografického, materiálneho a náboženského. Na

všetky otázky tu boli krásne odpovede, o ktorých sa nedalo

pochybovať, keďže neboli výplodom ľudského rozumu, vždy

vystaveného mýlkam, ale boli výplodom úradnej činnosti. Všetky

odpovede boli výsledkom oficiálnych údajov a hlásení gubernátorov a

archijerejov, zostavených na základe hlásení újazdných náčelníkov a

dekanov, zostavených zas na základe hlásení obvodných a farských

úradov; a preto boli všetky hlásenia nad všetky pochybnosti. Na všetky

otázky, napríklad, prečo býva neúroda, prečo sa obyvatelia držia svojej

viery atď., na otázky, ktoré sú bez výhod úradnej mašinérie

nevyriešiteľné a nedajú sa vyriešiť po stáročia, bola daná jasná,

jednoznačná odpoveď. A tá odpoveď vyznela v prospech Alexeja

Alexandroviča. Avšak Striomov, cítiac, že mu na poslednom zasadaní

zaťali do živého, uchýlil sa po predložení hlásenia komisie k taktike,

ktorá Alexeja Alexandroviča prekvapila. Striomov totiž strhol za sebou

niekoľkých kolegov, nečakane prešiel na Kareninovu stranu a nielenže

horlivo podporoval návrh na presadenie Kareninových opatrení, ale

344

navrhoval ďalšie v jeho duchu, lenže tvrdšie. Tieto opatrenia, ešte

radikálnejšie, ako Alexej Alexandrovič pôvodne zamýšľal, boli prijaté,

a vtedy sa odhalila Striomovova taktika. Opatrenia dotiahnuté ad

absurdum ukázali sa zrazu také hlúpe, že štátni činitelia aj verejná

mienka, múdre dámy aj noviny – všetko sa to odrazu na ne vyrútilo,

odsudzujúc nielen tieto opatrenia, ale aj ich uznávaného pôvodcu

Alexeja Alexandroviča. Striomov sa stiahol, tváril sa, že sa len slepo

pridržiaval Kareninovho plánu a teraz sa sám čuduje a je pobúrený tým,

ako to vypálilo. To otriaslo postavením Alexeja Alexandroviča. No

napriek podlomenému zdraviu, napriek rodinným ťažkostiam sa Alexej

Alexandrovič nevzdával. V komisii došlo k rozkolu. Jedni členovia na

čele so Striomovom ospravedlňovali svoju chybu tým, že uverili

revíznej komisii na čele s Alexejom Alexandrovičom, a vraveli, že

správa onej komisie je nezmysel a počarbaný papier. Alexej

Alexandrovič so skupinou ľudí, čo vetrili v takomto revolučnom postoji

k úradným listinám nebezpečenstvo, naďalej staval na údajoch,

vypracovaných revíznou komisiou. Následkom toho nastal vo vyšších

kruhoch, ba aj v spoločnosti zmätok, a aj keď to všetkých vrcholne

zaujímalo, nikomu nebolo jasné, či tí Nerusi naozaj trú biedu a hynú, a

či prekvitajú. Pre toto a čiastočne aj pre pohŕdanie, ktoré stihlo Alexeja

Alexandroviča za to, že mu bola žena neverná, bolo zrazu jeho

postavenie mimoriadne neisté. A v tejto situácii urobil Alexej

Alexandrovič neobyčajne dôležité rozhodnutie. Na počudovanie

komisie vyhlásil, že požiada o dovolenie odcestovať, aby osobne na

tvári miesta záležitosť preskúmal. A keď si Alexej Alexandrovič

vyžiadal dovolenie, vypravil sa do vzdialených gubernií.

Odchod Alexeja Alexandroviča vyvolal neobyčajný rozruch, o to

viac, že krátko pred odchodom oficiálne, listom, vrátil cestovné diéty,

ktoré dostal na dvanásť poštových koní, čo ho mali doviezť na miesto

určenia.

– Podľa mňa je to veľmi šľachetné, – povedala o tom Betsy kňažnej

Miagkej. – Načo vydávať peniaze na poštové kone, keď každý vie, že

dnes už všade chodia vlaky?

Kňažná Miagká však nesúhlasila, ba mienka kňažnej Tverskej ju

pobúrila.

– Vám sa to povie, – poznamenala, – keď sa topíte v miliónoch, no

ja som náramne šťastná, keď muž chodieva na revízie v lete. Preňho je

príjemné aj zdraviu osožné, keď sa preváža, a ja už som si to tak

zaviedla, že za tie peniaze si držím kočiša aj koč.

345

Cestou do vzdialených gubernií sa Alexej Alexandrovič zastavil na

tri dni v Moskve.

Na druhý deň po svojom príchode išiel na zdvorilostnú návštevu ku

generálnemu gubernátorovi. Na križovatke pri Novinárskej uličke, kde

sa vždy kopia koče a kočiši, zachytil Alexej Alexandrovič zrazu svoje

meno, vykríknuté tak hlasno a veselo, že sa nemohol neobrátiť. Na rohu

chodníka stál v krátkom módnom kabáte, v nízkom módnom klobúku

postrčenom na ucho Stepan Arkaďjič, veselý, mladistvý, rozžiarený, až

sa mu biele zuby blyšťali medzi červenými perami, a s krikom sa rázne

dožadoval, aby kočiš zastal. Jednou rukou sa držal okna drožky –

zastala na rohu a vykúkala z nej ženská hlava v zamatovom klobúku a

dve detské hlavičky – a s úsmevom kýval na švagra. Dáma sa láskavo

usmievala a aj ona Alexejovi Alexandrovičovi kývala. Bola to Dolly s

deťmi.

Alexej Alexandrovič sa nechcel v Moskve s nikým stretnúť, a tobôž

nie so ženiným bratom. Nadvihol klobúk a chcel prejsť, no Stepan

Arkaďjič rozkázal jeho kočišovi, aby zastal, a rozbehol sa smerom k

nemu.

– No počuj, že si nám nedal vedieť! Už dlho si tu? Včera som bol u

Dusseaua a vidím na tabuli „Karenin“, no ani sa mi nesnívalo, že by si

to mohol byť ty! – vravel Stepan Arkaďjič s hlavou vsunutou do obloka

koča. – Bol by som ťa prišiel pozrieť. Aký som rád, že ťa vidím! –

pokračoval, otĺkajúc si nohu o nohu, aby striasol sneh. – Ale že si nám

nedal vedieť! – zopakoval.

– Nemal som čas, mám veľa práce, – sucho odpovedal Alexej

Alexandrovič.

– Poďme za ženou, tiež by ťa rada videla.

Alexej Alexandrovič rozhrnul pléd, ktorým mal ovinuté zimomravé

nohy, vystúpil z koča a prebrodil sa snehom k Darii Alexandrovne.

– Prečo nás obchádzate, Alexej Alexandrovič, čo je to za

poriadok? – usmiala sa Dolly.

– Mal som veľa práce. Teší ma, že vás vidím, – odpovedal tónom,

ktorý jasne hovoril, že ho to mrzí. – Ako sa máte?

– A čo robí moja milá Anna?

Alexej Alexandrovič čosi zahundral a chcel sa pobrať. No Stepan

Arkaďjič ho nepustil.

– A viete, čo spravíme zajtra? Dolly, pozvi ho na obed! Zavoláme

Koznyševa a Pescova, počastujeme ho moskovskou inteligenciou.

346

– Nech sa páči, príďte teda, – povedala Dolly, – tak okolo piatej,

šiestej, ak sa vám to hodí. No a moja milá Anna čo porába? Ako

dávno…

– Je v poriadku, – chmúrne zahundral Alexej Alexandrovič. – Tešilo

ma! – a vykročil k svojmu koču.

– Prídete? – zavolala ešte Dolly.

Alexej Alexandrovič čosi povedal, no Dolly pre hrkot idúcich kočov

nerozumela čo.

– Zajtra k tebe skočím! – zavolal za ním Stepan Arkaďjič.

Alexej Alexandrovič sadol do koča a vtiahol sa v ňom tak hlboko do

kúta, aby ani on nikoho, ani jeho nikto nevidel.

– Čudák! – povedal Stepan Arkaďjič žene, pozrel na hodinky,

gestom vyjadril lásku k žene a deťom a svižne vykročil po chodníku.

– Stiva! Stiva! – zakričala Dolly celá červená.

Obzrel sa.

– Veď musím kúpiť kabát Grišovi, aj Tani. Daj mi peniaze!

– Nič sa neboj, povedz, že peniaze pošlem, – ešte veselšie kývol

hlavou známemu, čo sa viezol okolo, a už ho nebolo.

7

Nasledujúci deň bola nedeľa. Stepan Arkaďjič si zašiel do Veľkého

divadla na skúšku baletu a dal Maši Čibisovovej, chutnej baletke, ktorú

na jeho príhovor práve angažovali, koráliky, čo jej včera sľúbil, a za

kulisami, za dennej divadelnej tmy, stihol pobozkať jej chutnú, pod

vplyvom darčeka rozžiarenú tváričku. Okrem toho, že jej odovzdal

darček, koráliky, chcel si s ňou dohovoriť rendezvous po predstavení.

Vysvetlil jej, že začiatok predstavenia nemôže stihnúť, ale sľúbil, že na

posledné dejstvo príde a pôjde s ňou na večeru. Z divadla sa Stepan

Arkaďjič vybral na Poľovnícky rad, osobne vybral ryby a špargle na

obed a o dvanástej bol už u Dusseaua, kde mienil navštíviť troch ľudí,

čo sa na šťastie ubytovali v tom istom hoteli: Levina, ktorý sa tu

ubytoval po nedávnom návrate z cudziny, svojho nového šéfa, ktorý

bol len nedávno povýšený a teraz robil revíziu v Moskve, a švagra

Karenina, aby ho pre istotu osobne priviezol na obed.

Stepan Arkaďjič si rád dobre zaobedoval, no ešte radšej obedy

dával, niežeby dajaký prihonosný obed, ale vyberaný i pokiaľ ide o

jedlo a nápoje, i pokiaľ ide o výber hostí. S programom dnešného

obeda bol na výsosť spokojný: budú čerstvé okúne, špargľa à la pièce

347

de résistance49 – skvelý, no jednoduchý roastbeef a k tomu primerané

vína – to z jedál a nápojov. A z hostí príde Kitty a Levin, a aby to tak

nekričalo, príde ešte sesternica a Ščerbackij mladší, à la pièce de

résistance z hostí – Sergej Koznyšev a Alexej Alexandrovič. Sergej

Ivanovič je Moskovčan a filozof, Alexej Alexandrovič je Petrohradčan

a praktik; a pozve ešte aj vychýreného čudáckeho rojka Pescova,

liberála, táraja, muzikanta, historika a toho najočarujúcejšieho

päťdesiatročného mladíka, ktorý bude omáčkou či príkrmom ku

Koznyševovi a Kareninovi. Bude ich dráždiť a jedného proti druhému

huckať.

Druhú splátku za horu od kupca dostal a ešte neutratil, Dolly bola po

tieto dni stelesnená láskavosť a dobrota, a tak myšlienka na dnešný

obed tešila Stepana Arkaďjiča v nejednom ohľade. Bol teda výborne

naladený. Dve okolnosti boli síce trošku nepotešiteľné; no obe sa

strácali v mori dobromyseľnej veselosti, čo sa vlnilo v duši Stepana

Arkaďjiča. Tie dve okolnosti boli: po prvé, keď včera na ulici stretol

Alexeja Alexandroviča neušlo mu, že sa voči nemu správa odmerane a

stroho, a keď si dal do súvisu Kareninov výraz i to, že ich nenavštívil a

nedal o sebe vedieť s chýrmi, čo sa mu dostali do uší o Vronskom a

Anne, dovtípil sa, že voľačo medzi manželmi nie je v poriadku.

To bola jedna nepríjemnosť. Druhá, trošku nepotešitelná okolnosť

bola tá, že jeho nový šéf mal, ako všetci noví šéfovia, povesť hrozného

človeka, čo vstáva ráno o šiestej, drie ako kôň a vyžaduje také isté

výkony aj od podriadených. Okrem toho mal nový šéf, pokiaľ ide o

styk s ľuďmi, povesť mumáka a patril, aspoň tak sa povrávalo, k presne

opačnému smeru ako šéf predošlý a ku ktorému sa doposiaľ hlásil aj

Stepan Arkaďjič. Včera Stepan Arkaďjič prišiel do úradu v rovnošate a

nový šéf bol veľmi milý a zhováral sa s Oblonským ako so

seberovným, z čoho Stepan Arkaďjič usúdil, že by mal ísť k nemu na

vizitu v žakete. Pomyslenie, že by ho nový šéf mohol nemilo prijať,

bola tá druhá nepotešitelná okolnosť. No Stepan Arkaďjič akosi

inštinktívne cítil, že sa všetko časom krásne utrasie, veď: „Všetci sme

len ľudia, tvorovia hriešni, načo sa zlostiť a hašteriť?“ rozmýšľal, keď

vchádzal do hotela.

– Výborne, Vasilij, – pochválil známeho sluhu, idúc chodbou v

klobúku postrčenom na ucho, – dal si si narásť – bokombrady! Levin

býva v sedmičke, však? Zaveď ma ta, prosím ťa. A prezveď sa, či ma

gróf Aničkin (to bol nový šéf) prijme!

49 hlavné jedlo (franc.)

348

– Áno, prosím, – odpovedal Vasilij s úsmevom. – Dlho ste u nás

neráčili byť.

– Včera som bol, ale vošiel som druhým vchodom. Toto je

sedmička? Keď Stepan Arkaďjič vošiel, Levin stál so sedliakom z

Tveru uprostred izby a metrom premeriaval čerstvú medvediu kožu.

– Á,

úlovok? – zvolal

Stepan

Arkaďjič. – Nádherný

kus!

Medvedica? Dobrý deň, Archip!

Stisol sedliakovi ruku a sadol si v kabáte a klobúku na kraj stoličky.

– Veď sa zobleč, posed si u mňa! – zvolal Levin a zložil mu klobúk

z hlavy.

– Kdeže, nemám čas, zdržím sa iba chvíľočku, – odpovedal Stepan

Arkaďjič. Rozopol si kabát, no potom si ho vyzliekol a ostal rovnú

hodinu, debatujúc s Levinom o poľovačke a o tých najdôvernejších

veciach.

– Nože mi, prosím ťa, povedz, čo si v tej cudzine robil? Kade si

chodil? – spýtal sa Stepan Arkaďjič, keď sedliak odišiel.

– Nuž, bol som v Nemecku, v Prusku, vo Francúzsku, v Anglicku,

no nie v hlavných mestách, ale v priemyselných centrách, a veľa

nového som videl. A som rád, že som tam bol.

– To verím, poznám tvoju myšlienku o postavení robotníctva.

– Vôbec nie – v Rusku nijaká robotnícka otázka neprichádza do

úvahy. V Rusku existuje problém vzťahu pracujúceho ľudu k pôde;

tento problém je aj tam, lenže kým tam ide o nápravu pokazeného, u

nás…

Stepan Arkaďjič Levina pozorne počúval a prikyvoval mu.

– Hej, hej! Možno máš pravdu. Ale som rád, že ťa vidím v

optimistickej nálade; beháš si za medvedicami, pracuješ aj sa

rozohňuješ za vec. Lebo Ščerbackij mi vravel – po tom, ako ťa stretol –

že máš svetabôľ, stále len o smrti rozprávaš…

– Nuž o smrti už neprestanem rozmýšľať, – povedal Levin. – A je

pravda, že už je načase umrieť. A že je to všetko hlúposť. Poviem ti

jedno: na svojej myšlienke a práci si nesmierne zakladám, ale v

podstate, len o tom porozmýšľaj: celý tento náš svet je len maličká

pieseň, čo narástla na drobnučkej planéte. A my si myslíme, že sa

zmôžeme na niečo veľké – myšlienky, činy! Všetko sú to len zrnká

piesku.

– Ale to ti je, kamarát, staré ako svet sám!

– Staré, ale vieš, keď si to jasne uvedomíš, všetko akosi zrazu stratí

zmysel. Keď si uvedomíš, že dnes-zajtra umrieš a nič ti neostane,

všetko je také bezvýznamné! Ja prikladám svojej myšlienke veľkú

349

dôležitosť, a zatial nemá väčší význam – aj keby sa uskutočnila – ako

obstopovanie tejto medvedice. A tak si človek žije, rozptyľuje sa

poľovačkou, prácou, len aby nemusel myslieť na smrť.

Stepan Arkaďjič počúval Levina s chápavým, láskavým úsmevom.

– No prosím! Nakoniec si sa ocitol tam kde ja. Pamätáš sa, ako si sa

raz pustil do mňa, že sa v živote ženiem len za rozkošami?

Ó, moralista, nesúď tak prísne!

– Nie, v živote je predsa pekné to… – Levin sa zamotal. – Čože ja

už viem. Viem len, že čoskoro pomrieme.

– Prečo čoskoro?

– Ale vieš, keď človek myslí na smrť, život má menej čara, zato ale

viac pokoja.

– Naopak, na konci je to najveselšie. No darmo, už musím ísť, –

zvolal Stepan Arkaďjič a vstal vari po desiaty raz.

– Veď ešte nechoď, – zdržiaval ho Levin. – Kedy sa zasa uvidíme?

Zajtra odchádzam.

– Ja som tiež dobrý! A kvôli tomu som prišiel… Dnes musíš prísť k

nám na obed. Príde tvoj brat, aj Karenin, môj švagor.

– Vari je tu? – povedal Levin a chcel sa spýtať na Kitty. Počul, že

bola začiatkom zimy v Petrohrade u svojej sestry, diplomatovej

manželky, a nevedel, či sa už vrátila, alebo nie, no napokon si to

rozmyslel a nespýtal sa. „Príde, nepríde, všetko jedno.“

– Teda prídeš?

– No pravdaže.

– Tak o piatej v žakete.

A Stepan Arkaďjič vstal a zišiel dolu k novému šéfovi. Inštinkt

Stepana Arkaďjiča nesklamal. Z nového hrozného šéfa sa vykľul

celkom milý človek, Stepan Arkaďjič si s ním zajedol, a tak sa zdržal,

že k Alexejovi Alexandrovičovi sa dostal až po tretej.

8

Alexej Alexandrovič sa vrátil z bohoslužieb a celé doobedie strávil v

hoteli. V tom čase mal vybaviť dve veci: po prvé, prijať a poučiť

deputáciu Nerusov, ktorá bola v tom čase v Moskve a mala odísť do

Petrohradu; po druhé, napísať advokátovi sľúbený list. Hoci deputáciu

vyslali z iniciatívy Alexeja Alexandroviča, znamenala kopu trampôt, ba

350

aj isté nebezpečenstvo, a Alexej Alexandrovič bol veľmi rád, že ju v

Moskve zastihol. Členovia tejto deputácie nemali najmenšie poňatie o

svojej úlohe a povinnostiach. Boli prostoducho presvedčení, že ich

poslaním je hovoriť o svojich potrebách a o skutočnom stave vecí,

dovolávajúc sa pomoci vlády, a vonkoncom nechápali, že niektorými

vyhláseniami a požiadavkami nahrávali nepriateľskej strane, čím celú

vec len kazili. Alexej Alexandrovič sa s nimi dlho moril, napísal im

program, ktorý mali dodržiavať, a keď ich prepustil, napísal do

Petrohradu listy, ako sa má deputácia usmerňovať. Hlavnou

pomocníčkou pri tomto mala byť grófka Lýdia Ivanovna. Bola

odborníčkou na deputácie a nik nevedel rozbúriť vody a usmerňovať

deputácie lepšie ako ona. Keď bol Alexej Alexandrovič s týmto hotový,

napísal list advokátovi. Bez najmenšieho zaváhania ho splnomocnil,

aby konal podľa vlastného uváženia. Do obálky vložil tri listy

Vronského Anne, ktoré našiel v zabavenej písacej mape.

Odkedy Alexej Alexandrovič odišiel z domu s úmyslom nevrátiť sa

k rodine, odkedy bol u advokáta a aspoň jednej duši sa zveril so svojím

úmyslom, no najmä odkedy túto životne dôležitú záležitosť premenil na

záležitosť papierovú, privykal na svoj úmysel čoraz väčšmi a teraz už

jasne videl, že je uskutočniteľný.

Práve zapečaťoval obálku, keď k nemu doľahol zvučný hlas Stepana

Arkaďjiča. Stepan Arkaďjič sa naťahoval s Kareninovým lokajom,

žiadal, aby ho ohlásil.

„To je jedno,“ pomyslel si Alexej Alexanrovič, „tým lepšie: za

horúca mu poviem, ako to vyzerá medzi mnou a jeho sestrou, a

vysvetlím, prečo nemôžem ísť k nemu na obed.“

– Že prosím! – povedal nahlas, pozbieral papiere a pokládol ich do

mapy.

– No vidíš, klameš, doma je! – odpovedal Stepan Arkaďjič lokajovi,

čo ho nechcel vpustiť, a Oblonskij vošiel do izby, idúcky si vyzliekajúc

kabát. – No, som šťastný, že som ťa chytil! Dúfam teda… – veselo

spustil Stepan Arkaďjič.

– Nemôžem

prísť, – chladne

povedal

Alexej

Alexandrovič

postojačky, a ani hosťa neponúkol, aby si sadol.

Alexej Alexandrovič mienil hneď zaujať chladný postoj, aký by mal

mať voči bratovi ženy, proti ktorej začal rozvodové konanie, ale nerátal

s morom dobromyseľnosti, čo sa v duši Stepana Arkaďjiča vylievalo z

brehov.

Stepan Arkaďjič naširoko otvoril ligotavé, jasné oči.

351

– A to už prečo? Čo tým chceš povedať? – nechápavo sa spýtal po

francúzsky. – Nie, už si sa sľúbil. A ráta sa s tebou.

– Chcem tým povedať, že nemôžem prísť k vám, pretože

príbuzenský vzťah, čo nás spájal, sa musí prerušiť.

– Čože? Ako to? Prečo? – s úsmevom sa spýtal Stepan Arkaďjič.

– Pretože som začal rozvodové konanie proti vašej sestre, mojej

manželke. Musel som…

No ešte neskončil, keď sa tu Stepan Arkaďjič zachoval celkom

inakšie, ako Alexej Alexandrovič očakával. Stepan Arkaďjič zhíkol a

sadol si do kresla.

– Nie, Alexej Alexandrovič, nehovor tak! – vykríkol Oblonskij a na

tvári mu bolo vidieť, že trpí.

– Je to tak.

– Prepáč, ale nijako tomu nemôžem uveriť…

Alexej Alexandrovič si sadol, pocítil, že jeho slová nemali taký

účinok, aký čakal, pocítil, že bude musieť vec širšie vysvetliť a že nech

by to ako obracal, jeho vzťah k švagrovi sa nezmení.

– Áno, som postavený pred ťažkú nutnosť, musím požiadať o

rozvod.

– Poviem ti len jedno, Alexej Alexandrovič. Teba poznám ako

skvelého, spravodlivého človeka, poznám Annu – prepáč, nemôžem

o nej zmeniť mienku – ako ušľachtilú, skvelú ženu, a preto, prepáč,

nemôžem tomu uveriť. Ide tu o nejaké nedorozumenie.

– Veď hej, keby šlo len o nedorozumenie…

– Prepáč, chápem, – skočil mu do reči Stepan Arkaďjič. – No

pochopiteľne… Neslobodno sa prenáhliť, na to pozor. Neslobodno,

neslobodno sa prenáhliť!

– Neprenáhlil som sa, – chladne namietol Alexej Alexandrovič, – a

radiť sa s niekým v takej veci sa nedá. Moje rozhodnutie je pevné.

– To je hrozné! – ťažko si vzdychol Stepan Arkaďjič. – Ja by som

spravil jedno, Alexej Alexandrovič. Preboha ťa prosím, sprav to

takto! – pokračoval. – Vec sa ešte nerozbehla, ako som vyrozumel. Prv,

než sa do toho pustíš, zájdi za mojou ženou a pozhováraj sa s ňou. Má

rada Annu ako sestru, teba má rada, je to skvostná žena. Preboha,

pozhováraj sa s ňou! Urob mi to kvôli, zaprisahám ťa!

Alexej Alexandrovič sa zamyslel, Stepan Arkaďjič pozeral na neho s

účasťou a nerušil ho v mlčaní.

– Zájdeš k nej?

– Ešte neviem. Preto som vás nenavštívil. Nazdávam sa, že sa náš

vzťah musí teraz zmeniť.

352

– Ale prečo? Nevidím dôvod. Smiem si, dúfam, myslieť, že ťa

okrem príbuzenského vzťahu pútajú ku mne, aspoň sčasti, také

priateľské city, aké som ja vždy prechovával k tebe… A naozajstná

úcta, – Stepan Arkaďjič mu stisol ruku. – Aj keby sa tvoje najhoršie

dohady potvrdili, nič ma neoprávňuje ani v prítomnosti, ani v

budúcnosti súdiť tú alebo onú stranu, a teda raz neviem, prečo by sa náš

vzťah mal zmeniť. Ale teraz urob, čo ti vravím, choď za mojou ženou.

– Nuž, každý sa dívame na vec inakšie, – chladne odpovedal Alexej

Alexandrovič. – Ostatne, nehovorme už o tom.

– Nie, prečo by si nemohol prísť? Trebárs dnes na ten obed? Žena ťa

čaká. Prosím ťa, príď. A hlavne, pozhováraj sa s ňou. Je to skvostná

žena. Na kolenách ťa prosím!

– Keď vám tak veľmi na tom záleží, prídem, – vzdychol si Alexej

Alexandrovič.

A chtiac zmeniť tému, spýtal sa na to, čo ich oboch zaujímalo – na

nového predstaveného Stepana Arkaďjiča, človeka ešte nie starého, čo

sa tak odrazu vyšvihol.

Alexej Alexandrovič ani predtým grófa Aničkina nemal v láske a

nikdy sa s ním v ničom nezhodol, ich mienky sa vždy rozchádzali, ale

teraz nevládal v sebe potlačiť pre zamestnancov v štátnych službách

pochopiteľnú nenávisť človeka, ktorý utrpel v službe porážku, voči

človeku, ktorý bol povýšený.

– A čo, už si ho videl? – spýtal sa Alexej Alexandrovič s jedovatým

úškrnom.

– Pravdaže, včera bol u nás v úrade. Zdá sa, že sa vo veci vyzná a je

plný aktivity.

– To áno, ale akým smerom sa vybíja jeho aktivita? – spýtal sa

Alexej Alexandrovič. – Či tým, aby naozaj robil, alebo prerábal, čo je

už urobené? Nešťastím nášho štátu je zbyrokratizovaná administratíva a

on je jej dôstojným predstaviteľom.

– Ak mám byť úprimný, neviem, čo by sa na ňom dalo kritizovať.

Akého zamerania je, neviem, ale jedno viem, že je výborný chlap, –

tvrdil Stepan Arkaďjič. – Práve idem od neho a naozaj je to výborný

chlap. Zajedli sme si, a ja som ho naučil robiť víno s pomarančami,

poznáš ten nápoj. Veľmi osviežujúci. A predstav si, že to nepoznal.

Veľmi mu chutil. Nie, naozaj, je to skvelý chlapík.

Stepan Arkaďjič pozrel na hodinky.

– Och, prepánajána, už sú štyri preč, a ja ešte musím k

Dolgovušinovi! Tak príď na obed, prosím ťa. Ani si predstaviť nevieš,

ako by si nás so ženou zarmútil.

353

Alexej Alexandrovič vyprevádzal švagra celkom inakšie, ako ho

privítal.

– Sľúbil som, tak prídem, – povedal smutne.

– Ver, že sa mi to ráta, a dúfam, že neobanuješ, – odvetil s úsmevom

Stepan Arkaďjič.

Idúcky si obliekol kabát, tľapol po hlave lokaja, zasmial sa a vyšiel.

– Nech sa páči o piatej v žakete, – zavolal ešte raz medzi dvermi.

9

Pomaly bolo už šesť a niektorí hostia už aj prišli, keď sa konečne

zjavil sám hostiteľ. Vošiel odrazu so Sergejom Ivanovičom

Koznyševom a Pescovom, ktorí sa v tej istej chvíli zrazili vo vchode.

Boli to dvaja najvýznačnejší predstavitelia moskovskej inteligencie,

ako o nich vravel Oblonskij. Obaja požívali všeobecnú vážnosť pre

svoje povahové založenie i pre intelekt. Vážili si jeden druhého, ale

skoro vo všetkom sa diametrálne a beznádejne rozchádzali – nie azda

preto, že by patrili k opačným smerom, ale práve preto, že patrili do

toho istého tábora (nepriatelia si ich mýlili), no v tom tábore mal každý

svojský nádych A keďže sa najťažšie zosúlaďuje rozličnosť názorov

v poloabstrakciách, nikdy sa názorovo nezhodli, len sa navzájom už

roky,

pravda,

dobromyseľne

posmievali

jeden

druhému

za

nenapraviteľné omyly.

Keď ich Stepan Arkaďjič dobehol, vchádzali práve do domu a

zhovárali sa o počasí. V salóne sedel už knieža Alexander Dmitrijevič,

Oblonského tesť, mladý Ščerbackij, Turovcyn, Kitty a Karenin.

Stepan Arkaďjič hneď zistil, že to v salóne bez neho škrípe. Daria

Alexandrovna v slávnostných sivých hodvábnych šatách, celá

ustarostená i kvôli deťom, ktoré museli v jedálni samy obedovať, i

kvôli mužovi, ktorý neprichádzal, nebola schopná bez neho túto

spoločnosť dobre premiešať. Všetci sedeli ako popove dcéry na

návšteve (tak sa vyjadril starý knieža), zrejme sami nechápali, načo sú

tu, a vytískali zo seba slová, len aby nečušali. Dobrácky Turovcyn sa

zjavne necítil vo svojom živle a úsmev na jeho mäsitých perách, s

ktorým Stepana Arkaďjiča vítal, bol výrečný ako slová: „No, kamarát,

ale si ma posadil medzi mudrcov! Radšej si vypiť a hor sa do Château

des fleurs – to by tak bolo skôr pre mňa.“ Starý knieža sedel mlčky,

zboku pokukoval ligotavými očkami na Karenina, a Stepan Arkaďjič

vedel, že si už vymyslel nejaké slovko, aby ním zhodnotil tohto

354

štátnika, na ktorého pozývajú hostí ako na jeseterinu. Kitty pozerala na

dvere a zbierala sily, aby sa nezačervenala, až vojde Konstantin Levin.

Mladý Ščerbackij, ktorého Kareninovi nepredstavili, usiloval sa dať

najavo, že sa pre to ani troška netrápi. No a Karenin prišiel podľa

petrohradských zvyklostí na obed s dámami vo fraku a bielom

nákrčníku, a Stepan Arkaďjič mu na tvári poznal, že prišiel len preto,

aby dodržal slovo, a že svojou prítomnosťou v tejto spoločnosti si spĺňa

ťažkú povinnosť. A najmä on mal na svedomí mrazivý chlad, čo do

hostiteľovho príchodu skoval všetkých hostí.

Stepan Arkaďjič vošiel do salónu, ospravedlnil sa, vysvetlil, že ho

zdržal istý knieža – večný hromozvod každého jeho oneskorenia či

neprítomnosti, a vo chvíli všetkých pozoznamoval, Alexeja

Alexandroviča dal dokopy so Sergejom Koznyševom, nadhodil im

tému poruštenia Poľska a tí sa jej hneď aj s Pescovom chytili. Potľapkal

po pleci Turovcyna, pošepol mu čosi smiešne a posadil ho k žene a

kniežaťu. Potom povedal Kitty, že je dnes veľmi pekná, a Ščerbackého

predstavil Kareninovi. Zakrátko premiesil toto spoločenské cesto tak,

že salón vyzeral k svetu a hlasy sa oživené rozozvučali. Len Konstantin

Levin chýbal. No to bolo len dobre, pretože keď Stepan Arkaďjič vošiel

do jedálne, s hrôzou zistil, že portské a sherry sa nekúpilo u Löveho,

ale u Depresa, rozkázal preto poslať čím rýchlejšie kočiša k Lövemu a

vrátil sa do salónu. V jedálni naďabil na Konstantina Levina.

– Nejdem neskoro?

– Ty nemôžeš neprísť neskoro! – zvolal Stepan Arkaďjič a chytil ho

pod pazuchu.

– Máš tam veľa ľudí? Kto všetko prišiel? – Levin sa pri tejto otázke

nechtiac začervenal a dal sa oprašovať rukavicou sneh z čiapky.

– Iba naši. A Kitty je tu. Poď, predstavím ťa Kareninovi.

Stepan Arkaďjič, aj keď bol liberál, vedel, že známosť s Kareninom

nemôže nelichotiť, a preto ho servíroval najlepším priateľom. Lenže v

tej chvíli Konstantin Levin nebol schopný túto známosť vychutnať.

Nevidel Kitty od pamätného večierka, kde stretol Vronského, ak sa

neráta tá chvíľočka, keď ju zazrel na hradskej. V hĺbke duše vedel, že

ju tu dnes uvidí. Aby však nepretrhol niť myšlienok, presviedčal sám

seba, že to nevie. Teraz, keď počul, že je tu, pocítil zrazu takú radosť a

súčasne taký strach, že mu zaseklo dych a nezmohol sa na slovo.

„Aká, aká je teraz? Či taká ako voľakedy, či taká ako v koči? Čo ak

Daria Alexandrovna hovorila pravdu? A prečo by to nebola pravda?“

rozmýšľal.

355

– Ach, prosím ťa, predstav ma Kareninovi, – vysúkal zo seba,

odhodlaným krokom zúfalca vošiel do salónu a tam ju zazrel.

Nebola ani taká ako voľakedy, ani taká ako v koči; bola celkom iná.

Bola vystrašená, plachá, hanblivá, a preto ešte pôvabnejšia. Zazrela

ho hneď, len čo vošiel do miestnosti. Čakala ho. Potešila sa a jej radosť

ju samu zmiatla natoľko, že v istú chvíľu, a to práve v tú, keď šiel k

panej domu a zasa pozrel na ňu, sa jej, aj jemu, aj Dolly, ktorá všetko

videla, zdalo, že nevydrží a rozplače sa. Zapýrila sa, zbledla, zas sa

zapýrila a zmeravela v očakávaní – len pery sa jej slabo pohybovali.

Pristúpil k nej, poklonil sa a mlčky jej podal ruku. Nebyť ľahkého

chvenia pier a vlahy, ktorá jej vstúpila do očí a dodala im lesku, jej

úsmev by bol býval skoro pokojný, keď povedala:

– Ako dlho sme sa nevideli! – a so zúfalým odhodlaním mu

studenou rukou stisla ruku.

– Vy ste ma nevideli, ale ja vás áno, – prehovoril Levin, rozžiarený

šťastným úsmevom. – Videl som vás, keď ste sa viezli zo stanice do

Jergušovky.

– Kedy? – spýtala sa začudovane.

– Šli ste do Jergušovky, – vravel Levin a mal pocit, že sa zadusí od

šťastia, čo mu zaplavilo dušu. „Ako som sa mohol opovážiť spájať

myšlienku na niečo nešľachetné s týmto dojímavým stvorením! A veru,

zdá sa, že Daria Alexandrovna vravela pravdu,“ pomyslel si.

Stepan Arkaďjič ho chytil za ruku a odviedol ku Kareninovi.

– Dovoľte, aby som vás predstavil. – Povedal ich mená.

– Teší ma, že sa zas stretávame, – chladne preriekol Alexej Ale-

xandrovič, keď stisol Levinovi ruku.

– Vy sa poznáte? – začudoval sa Stepan Arkaďjič.

– Strávili sme spolu tri hodiny vo vlaku, – usmial sa Levin, – ale

rozišli sme sa ako po maškarnom bále – zobudila sa v nás zvedavosť,

vo mne aspoň určite.

– Tak je to teda! Nech sa vám páči, – Stepan Arkaďjič ukázal na

jedáleň.

Páni prešli do jedálne a prikročili k stolu s občerstvením, bolo na

ňom šesť druhov liehovín a práve toľko druhov syra so striebornými

lopatkami aj bez lopatiek, kaviárom, sleďmi, s rozličnými konzervami a

tanierikmi s krajčekmi bieleho chleba.

Páni stáli pri rozvoniavajúcich pálenkách a lahôdkach a debata o

poruštení Poľska medzi Sergejom Ivanyčom Koznyševom, Kareninom

a Pescovom v očakávaní obeda tíchla.

356

Sergej Ivanovič, ktorý vedel ako nikto iný aj ten najvážnejší

abstraktný spor nečakane zakončiť vyslovením nejakej duchaplnosti,

čím vždy zmenil náladu spolubesedníkov, spravil to aj teraz.

Alexej Alexandrovič práve dokazoval, že poruštenie Polska sa môže

uskutočniť len na základe vyšších princípov, ktorých nositeľom musí

byť ruská administratíva.

Pescov tvrdil, že jeden národ môže asimilovať druhý, len ak má

početnú prevahu.

Koznyšev uznal jedno aj druhé, ale s istými výhradami. A keď

vychádzali zo salónu, uzavrel debatu s úsmevom:

– A preto máme na poruštenie Nerusov bezpečný prostriedok –

darovať vlasti čím viac detí. My tuto s bratom sa usilujeme zo

všetkých najmenej. Ale vy, ženatí páni, a najmä vy, Stepan Arkaďjič,

konáte naozaj vlastenecky: koľko ich máte? – oslovil s milým

úsmevom hostiteľa a nastavil si kalištek.

Všetci sa zasmiali, Stepan Arkaďjič zvlášť srdečne.

– Áno, to je ten najlepší prostriedok! – súhlasil, žujúc syr, a nalial do

nastaveného kalíška akýsi celkom zvláštny druh pálenky. Debata sa

naozaj skončila žartom.

– Tento syr nie je zlý. Môžem vám ponúknuť? – vravel hostiteľ. –

Nebodaj zasa pestuješ gymnastiku? – oslovil Levina a ľavou rukou mu

ohmatal svaly. Levin sa usmial, zohol rameno a pod prstami Stepana

Arkaďjiča navrel pod tenkou žaketovou látkou oceľový hrboľ ako

bochník syra.

– Tomu sa vraví biceps! Hotový Samson!

– Podľa mňa poľovačka na medvede vyžaduje veľkú silu, –

poznamenal Alexej Alexandrovič, ktorý mal len celkom hmlisté

predstavy o poľovačke, a natrel si syr na drobiacu sa, ako pavučina

jemnú striedku chleba.

Levin sa usmial.

– Vôbec nie. Naopak, aj dieťa môže zabiť medveďa, – s ľahkým

úklonom sa vystúpil dámam, ktoré s hostiteľkou prišli ku stolíku s

občerstvením.

– Vraj ste zastrelili medveďa, – oslovila ho Kitty, márne sa

pokúšajúc vidličkou uloviť vzdorný, odskakujúci slizký hríbik, pričom

natriasala čipkami, cez ktoré sa jej belela ruka. – To máte tam u vás

medvede? – dodala, poobrátila v jeho stranu nádhernú hlavičku a

usmiala sa.

Zdalo by sa, že na tom, čo povedala, nie je nič nezvyčajné, no aký

slovami nevyjadriteľný význam sa preňho tajil v každom tóne, v

357

každom pohybe jej úst, očí, ruky, keď to vravela! Bola v tom prosba o

odpustenie, dôvera k nemu, neha, vrúcna, plachá neha, prísľub, nádej i

láska k nemu, láska, v ktorú nemohol neuveriť a pre ktorú sa zadúšal

šťastím.

– Nie, zašli sme si do Tverskej gubernie. A keď sme sa vracali,

stretol som sa vo vlaku s vaším švagrom, či vlastne švagrom vášho

švagra, – usmial sa. – Bolo to podarené stretnutie.

A veselo, zábavne porozprával, ako po prebdenej noci vtrhol v

kožušteku do kupé Alexeja Alexandroviča.

– Sprievodca ma chcel podľa toho príslovia o šatách vyhodiť, ja som

však spustil vznešeným štýlom, a… vy tiež, – povedal Kareninovi,

zabúdajúc mu meno, – ste ma spočiatku chceli pre ten kožuštek

vyhodiť, no potom ste sa ma zastali, za čo som vám veľmi povďačný.

– Práva cestujúcich na výber miest sú vôbec akési neujasnené, –

vyhlásil Alexej Alexandrovič, utierajúc si končeky prstov vreckovkou.

– Videl som na vás, že neviete, kde ma zaradiť, – usmial sa Levin

dobrácky, – ale ja som sa poponáhľal nadpriasť rozhovor na najvyššej

úrovni, aby som vyvážil svoj kožuštek.

Sergej Ivanovič pokračoval v rozhovore s hostiteľkou a jedným

uchom počúval brata, aj sa kútikom oka naňho pozrel. „Čo sa to s ním

dnes robí? Pôsobí tak víťazoslávne,“ pomyslel si. Nevedel, že Levin má

pocit, akoby mu boli narástli krídla. Vedel totiž, že ho ona počúva a že

ho počúva rada. A len to ho zaujímalo. Nielen v tejto miestnosti, no na

celom svete jestvoval iba on, ktorý nesmierne stúpal v očiach samého

seba, a ona. Vznášal sa vo výšinách, kde sa mu krútila hlava, a tam

kdesi dolu, ďaleko boli všetci tí dobráci, skvelí Kareninovci,

Oblonskovci a celý svet.

Celkom nenápadne, ani na nich nepozrúc, ale tak, akoby sa pre nich

iné miesto už neušlo, posadil Stepan Arkaďjič Levina a Kitty vedľa

seba.

– No a ty si sadni hoci sem, – povedal Levinovi.

Obed bol rovnako kvalitný ako servis, ktorý bol Oblonského vášňou.

Polievka Marie-Louise sa vydarila skvele; drobnučké pirôžky, čo sa

rozplývali na jazyku, boli bezchybné. Dvaja lokaji a Matvej v bielych

nákrčníkoch narábali s jedlami a nápojmi nenápadne, ticho a zručne. Po

materiálnej stránke sa obed vydaril; po nemateriálnej o nič menej.

Hovor, raz spoločný, inokedy medzi štyrmi očami, neutíchal a ku

koncu stolovania bol taký živý, že páni neprerušili debatu, ani keď

vstali od stola, ešte aj Alexej Alexandrovič okrial.

358

10

Pescov mal rád, keď sa v debate k niečomu dospelo, a slová Sergeja

Ivanoviča ho nijako neuspokojili, neuspokojili tým skôr, že cítil

nesprávnosť vlastného názoru.

– Mne nikdy nešlo iba o hustotu obyvateľstva, – oslovil pri polievke

Alexeja Alexandroviča, – ale o súvislosť so základmi – nie s princípmi.

– Mám dojem, – pomaly a mdlo odpovedal Alexej Alexandrovič, –

že je to to isté. Podľa môjho názoru môže na iný národ vplývať len

národ vyspelejší, národ…

– A to je práve otázka, – prerušil ho svojím basom Pescov, ktorý sa

vždy náhlil do debaty a vkladal do nej vari celú dušu, – v čom sa má

vidieť tá vyspelosť?! Angličania, Francúzi, Nemci – kto z nich stojí na

vyššom vývojovom stupni? Kto koho asimiluje? Porýnie, ako je známe,

sa pofrancúzštilo, a pritom Nemci nestoja nižšie! – kričal. – Tu platí iný

zákon!

– Ja si myslím, že o vplyve sa dá hovoriť tam, kde je naozajstná

vzdelanosť, – Alexej Alexandrovič mierne nadvihol obočie.

– No v čom máme vidieť znaky naozajstnej vzdelanosti? – spýtal sa

Pescov.

– Len či sú dobre známe? – zamiešal sa s jemným úsmevom do

debaty Sergej Ivanovič. – Dnes platí za pravé vzdelanie jedine

vzdelanie klasické, no pritom sme svedkami zúrivých sporov medzi

oboma stranami a nedá sa poprieť, že aj opačný tábor je vyzbrojený

závažnými argumentmi, ktoré hovoria v jeho prospech.

– Vy ste klasik, Sergej Ivanovič. Neželáte si červeného vína? –

spýtal sa Stepan Arkaďjič.

– Nemienim tu vykladať svoj názor na jeden či druhý typ

vzdelania, – začal Sergej Ivanovič so zhovievavým úsmevom, akoby sa

zhováral s dieťaťom, a nastavil svoj pohár, – poviem iba toľko, že obe

strany majú silné argumenty, – pokračoval obrátený k Alexejovi

Alexandrovičovi. – Vzdelaním som klasik, ale v tomto spore ja osobne

neviem zaujať stanovisko. Nevidím totiž logické dôvody, prečo majú

klasické vedy prednosť pred reálnymi.

– Prírodné vedy majú taký istý vzdelávací vplyv, – chytil sa toho

Pescov. – Napríklad taká astronómia alebo botanika, zoológia s jej

systémom všeobecných zákonov!

– S

tým

nemôžem

celkom

súhlasiť, – namietol

Alexej

Alexandrovič. – Podľa mňa už sám proces štúdia jazykových foriem

pôsobí na duševný vývoj mimoriadne blahodarne, to sa nedá poprieť.

359

Okrem toho sa nedá poprieť ani to, že vplyv klasikov, spisovateľov, je

v najvyššej miere morálny, zatiaľ čo so štúdiom prírodných vied idú na

nešťastie ruka v ruke škodlivé a mylné teórie, a tie sú morom našich

čias.

Sergej Ivanovič chcel niečo povedať, ale Pescov ho sýtym hlasom

prerušil. Začal ohnivo tento názor vyvracať. Sergej Ivanovič pokojne

vyčkával, kým sa dostane k slovu, zrejme už mal prichystanú pádnu

odpoveď.

– No, – začal Sergej Ivanovič a s jemným úsmevom sa obrátil na

Karenina, – treba pripustiť, že seriózne zvážiť všetky plusy a mínusy

tej či onej vedy je ťažké a že otázka, ktorú z nich uprednostniť, nedala

by sa tak rýchlo a s konečnou platnosťou rozriešiť, keby klasické

vzdelanie nemalo onú prednosť, ktorú ste práve spomenuli: morálny –

disons le mot50 – antinihilistický vplyv.

– Isteže.

– Keby klasické vedy nemali toto plus – antinihilistický vplyv –

väčšmi by sme sa nad tým zamýšľali, zvažovali by sme argumenty

oboch strán, – vravel Sergej Ivanovič s jemným úsmevom, – dali by

sme priestor obom smerom. Lenže my dnes vieme, že v pilulách

klasického vzdelania sa tají liečivá sila antihilizmu, a pokojne ich

ponúkame svojim pacientom… Ale čo ak liečivá sila už vyprchala? –

uzavrel duchaplne.

Pri pilulách Sergeja Ivanoviča sa všetci zasmiali, Turovcyn obzvlášť

hlasno a veselo, konečne sa dočkal čohosi na zasmiatie, veď len na to

po celý čas čakal.

Stepan Arkaďjič nechybil, keď pozval Pescova. V jeho prítomnosti

intelektuálny rozhovor neutíchal ani na chvíľu. Len čo Sergej Ivanovič

žartom skončil debatu, Pescov ihneď vyprovokoval novú tému.

– Nedá sa však povedať, – ozval sa, – že by vláda mala na zreteli

tento cieľ. Vláda zrejme postupuje na základe všeobecných úsudkov, a

dosah, aký môžu mať prijaté opatrenia, je jej ľahostajný. Napríklad

otázka ženského vzdelania mala by sa pokladať za škodlivú, ale vláda

otvára kurzy pre ženy a zakladá univerzity.

A rozhovor preskočil na novú tému, na tému ženského vzdelania.

Alexej Alexandrovič vyslovil myšlienku, že vzdelanie žien sa

obyčajne dáva do súvisu s otázkou slobody žien a že len z toho

hľadiska sa má pokladať za škodlivé.

50 povedzme rovno (franc.)

360

– A ja si zasa myslím, že obe otázky úzko súvisia, – namietol

Pescov, – je to circulus vitiosus. Žena je pozbavená práv, lebo nemá

vzdelanie, a vzdelanie nemá preto, lebo nemá práva. Nesmieme

zabúdať, že zotročenie žien je také dôsledné a také staré, že často už ani

nevnímame priepasť, čo nás od nich delí.

– Vravíte práva, – povedal Sergej Ivanovič, keď sa dočkal pauzy, –

práva zastávať funkcie porotcov, členov a predsedov rád, práva

úradníka, člena parlamentu…

– Isteže.

– Ak by však ženy, celkom výnimočne, aj mohli zastávať takéto

miesta, zdá sa mi, že ste nesprávne použili výraz „práva“. Správnejšie

by bolo povedať: povinnosti. Každý mi dá za pravdu, že zastávajúc

povedzme funkciu porotcu, člena rady či poštového úradníka, máme

pocit, že sme si vzali na seba určité povinnosti. A preto by bolo

správnejšie povedať, že ženy si chcú vziať na seba povinnosti, a to

celkom oprávnene. A s touto ich túžbou, pomôcť mužom v spoločnej

práci, môžeme len sympatizovať.

– Tak je, – potvrdil Alexej Alexandrovič. – Podľa mňa ide už len o

to, či sú ženy tie povinnosti schopné zvládnuť.

– Podistým sú schopné až-až, – vsunul Stepan Arkaďjič, – keď

nadobudnú vzdelanie. To vidíme…

– A čo to príslovie? – zvolal knieža, ktorý už dlho počúval,

blýskajúc posmešnými očkami, – pred dcérami vari smiem: dlhé

vlasy…

– Taký názor bol aj na černochov a ich oslobodenie, – namietol

popudene Pescov.

– Mne sa len to vidí čudné, že ženy chcú vziať na seba nové

povinnosti, – povedal Sergej Ivanovič, – zatiaľ čo, žiaľ, okolo seba

vidíme, že muži sa im skôr vyhýbajú.

– Povinnosti idú ruka v ruke s právami; moc, peniaze, pocty: za tým

ženy idú, – podotkol Pescov.

– To je to isté, akoby som sa dožadoval práva byť dojkou a urazilo

by ma, že ženám za to platia, a mne nechcú, – vyhlásil starý knieža.

Turovcyn vybuchol v smiech a Sergej Ivanovič ľutoval, že to

nepovedal on. Aj Alexej Alexandrovič sa usmial.

– No hej, lenže muž nemôže pridájať, – namietol Pescov, – žena

však…

– Čoby nie, istý Angličan oddojčil na lodi svoje dieťa, – povedal

starý knieža, ktorý si v prítomnosti dcér dovolil takéto voľné reči.

361

– Koľko je takých Angličanov, toľko aj žien úradníčok, –

poznamenal Sergej Ivanovič.

– Dobre, no čo si má počať dievča, ktoré nemá rodinu? – zapojil sa

do rozhovoru Stepan Arkaďjič, lebo si pripomenul Čibisovovú, ktorú

mal na mysli, keď sympatizoval s Pescovom a podporoval jeho názory.

– Ak by ste si lepšie posvietili na príbeh takého dievčaťa, zistili by

ste, že opustilo rodinu, či už svoju alebo sestrinu, kde by sa preň ženská

práca bola našla, – zrazu podráždene zasiahla do rozhovoru Daria

Alexandrovna, ktorá pravdepodobne uhádla, aké dievča má Stepan

Arkaďjič na mysli.

– No my obhajujeme princíp, ideál! – zvučným basom namietol

Pescov. – Žena sa hlási o právo byť nezávislá, vzdelaná. A vedomie, že

to nie je možné, ju skľučuje, deptá.

– A mňa zas skľučuje a deptá, že ma neprijmú za dojku do

nálezinca, – opäť sa ozval starý knieža na veľkú radosť Turovcyna,

ktorý od smiechu pustil špargľu hrubším koncom do omáčky.

11

Všetci sa zapojili do rozhovoru, iba Kitty a Levin nie. Spočiatku,

keď sa hovorilo o vplyve jedného národa na druhý, Levinovi

mimovoľne prichodilo na um, čo by mohol k tejto veci povedať; no

myšlienky, predtým pre neho také dôležité, mihali sa mu hlavou ako vo

sne a ani trošku ho teraz nezaujímali. Ba videlo sa mu čudné, prečo

všetci tak horlivo debatujú o niečom, čo nemá pre nikoho žiaden

význam. Aj Kitty by vari malo zaujímať, čo sa hovorí o právach a

vzdelaní žien. Koľko ráz na to myslela keď spomínala na svoju

priateľku Varenku v cudzine, na jej úplnú závislosť, koľko ráz sa v

duchu spytovala, čo bude s ňou, ak sa nevydá, a koľko ráz sa o tom

dohadovali so sestrou! No teraz ju to ani trošičku nezaujímalo. Oni

dvaja mali svoj vlastný rozhovor, vlastne ani nie rozhovor, ale akýsi

tajomný kontakt, ktorý ich každým okamihom navzájom pripútaval a v

oboch vyvolával pocit radostného strachu pred vstupom do neznáma.

Levin na Kittinu otázku, či ju vlani mohol zazrieť v koči, najprv

porozprával, ako šiel z lúk po hradskej a tam ju stretol.

– Bolo to včas ráno. Asi ste sa práve zobudili. Vaša mama spala v

kútiku. Nádherné ráno. Idem a myslím si: kto to môže v tom koči so

štvorzáprahom byť? Utešený štvorzáprah, s hrkálkami, a na chvíľu ste

362

sa v obloku mihli vy – sedíte takto hľa a oboma rukami si držíte šnúrky

na čepci a tuho o čomsi rozmýšľate. O niečom dôležitom?

„Ba či som nebola strapatá?“ – pomyslela si Kitty; keď však videla

nadšený úsmev, ktorý vyvolávali tieto podrobnosti v jeho spomienkach,

pocítila, že naopak, dojem, ktorým zapôsobila, bol veľmi dobrý.

Začervenala sa a veselo sa zasmiala.

– Naozaj sa už nepamätám.

– Ako podarene sa smeje Turovcyn! – zvolal Levin, s obdivom

hľadiac na jeho uslzené oči a natriasajúce sa telo.

– Poznáte ho už dávno? – spýtala sa Kitty.

– Kto by toho nepoznal!

– No ako vidím, myslíte si, že je to zlý človek.

– Nie zlý, ale nula.

– A to zas nie! A už nikdy tak prenáhlene neposudzujte! – zvolala

Kitty. – Aj ja som mala o ňom zlú mienku, ale je to – veľmi milý

človek, až neuveriteľný dobrák. Má zlaté srdce.

– Ako ste poznali, že má zlaté srdce?

– Sme veľkí kamaráti. Veľmi dobre ho poznám. Lanskej zimy,

krátko po tom… ako ste boli u nás, – pokračovala s previnilým a

zároveň dôverčivým úsmevom, – všetky Dolline deti dostali šarlach a

on sa u nich akosi naďabil. A len si predstavte, – šepkala, – tak mu

Dolly prišlo ľúto, že tu ostal a pomáhal jej deti opatrovať. Veru, vari tri

týždne u nich býval a deti opatroval ako pestúnka.

– Práve rozprávam Konstantinovi Dmitričovi o Turovcynovi a

šarlachu, – nahla sa k sestre.

– Áno, zachoval sa obdivuhodne, skvele! – potvrdila Dolly,

zahľadená na Turovcyna, ktorý vycítil, že sa hovorí o ňom, a nežne sa

naňho usmiala. Levin znova pozrel na Turovcyna a začudoval sa, že

dosiaľ nepostrehol klady tohto človeka.

– Veľmi ma to mrzí, už nikdy nebudem o ľuďoch zle zmýšľať! –

zvolal veselo, čím úprimne vyjadril, čo práve cítil.

12

V nahryznutej téme o právach žien vynorili sa – v prítomnosti dám –

háklivé otázky o nerovnosti práv v manželstve. Pescov pri obede na

tieto otázky zopár ráz narazil, no Sergej Ivanovič a Stepan Arkaďjič ho

vždy ostražito zavrátili.

363

Keď však vstali od stola a dámy odišli, Pescov nešiel za nimi, ale

obrátil sa k Alexejovi Alexandrovičovi a začal mu vysvetľovať, v čom

vidí hlavnú príčinu nerovnosti práv. Nerovnosť práv manželov spočíva

podľa neho v tom, že zákony i verejná mienka stíha neveru ženy a

neveru muža rozdielne.

Stepan Arkaďjič sa poponáhľal k Alexejovi Alexandrovičovi a

ponúkol mu cigaretu.

– Ďakujem, nefajčím, – pokojne odmietol Alexej Alexandrovič a

akoby chcel zámerne ukázať, že sa tejto debaty nebojí, obrátil sa so

studeným úsmevom k Pescovovi.

– Nazdávam sa, že takýto názor vyplýva z podstaty veci, – dodal a

pobral sa do salónu; tu ho oslovil Turovcyn.

– A počuli ste už, prosím, o Priačnikovovi? – spýtal sa Turovcyn,

ktorý posmelený šampanským už dávno striehol na príležitosť, aby

prerušil mlčanie, čo ho tak ťažilo. – Vasia Priačnikov, – pokračoval s

milým úsmevom na červených perách, obracajúc sa zväčša na

najváženejšieho hosťa, Alexeja Alexandroviča, – dnes som sa to

dozvedel, mal súboj v Tveri s Kvytským a zastrelil ho.

Ako mávame dojem, že sa ako naschvál jednostaj udierame do

bolestivého miesta, tak sa aj Stepanovi Arkaďjičovi pozdalo, že sa

dnešné reči ako naschvál ustavične krútia okolo bolestivého miesta

Alexeja Alexandroviča. Zase chcel švagra odviesť, keď sa tu sám

Alexej Alexandrovič zvedavo spýtal:

– Kvôli čomu mal Priačnikov súboj?

– Kvôli žene. Zachoval sa ako chlap! Vyzval súpera na súboj a zabil

ho!

– Ach! – ľahostajne vytiahol obočie Alexej Alexandrovič a pobral sa

do salónu.

– Veľmi som rada, že ste prišli, – prihovorila sa mu Dolly s

vystrašeným úsmevom, keď sa stretli v priechodnom salóniku, – rada

by som sa s vami pozhovárala. Tu si môžeme sadnúť.

Alexej Alexandrovič, ešte vždy s ľahostajným výrazom, ktorý mu

dodávalo vytiahnuté obočie, sadol si k Darii Alexandrovne so

strojeným úsmevom.

– To mi celkom vyhovuje, práve som sa chcel s vaším dovolením

odporúčať. Zajtra cestujem.

Daria Alexandrovna, presvedčená o Anninej nevine, pocítila, že

bledne a že sa jej pery roztriasli od hnevu na tohto človeka bez srdca,

studeného ako kus ľadu, ktorý sa tak pokojne zberá zničiť jej nevinnú

priateľku.

364

– Alexej Alexandrovič, – pozrela mu so zúfalým odhodlaním do

očí. – Spytovala som sa na Annu, neodpovedali ste. Čo je s ňou?

– Pokiaľ viem, má sa dobre, Daria Alexandrovna, – odpovedal

Alexej Alexandrovič s odvráteným pohľadom.

– Alexej Alexandrovič, nehnevajte sa, nemám právo… ale mám rada

Annu ako sestru a vážim si ju; prosím vás, úpenlivo vás prosím, čo sa

medzi vami stalo? Z čoho ju obviňujete?

Alexej Alexandrovič sa zmraštil, potom privrel oči a sklonil hlavu.

– Domnievam sa, že vám váš manžel povedal dôvody, pre ktoré

pokladám za nutné zmeniť svoj doterajší vzťah k Anne Arkadievne, –

začal, no nedíval sa jej do očí, ale mrzutým pohľadom premeral

Ščerbackého, ktorý prechádzal salónom.

– Neverím, neverím, nemôžem tomu uveriť! – s rozhodným gestom

zvolala Dolly a zopäla pred sebou kostnaté ruky. Prudko vstala a

položila mu ruku na rukáv. – Tu nebudeme mať pokoj. Prejdime sem,

prosím.

Dollino vzrušenie na Alexeja Alexandroviča zaúčinkovalo. Vstal a

pokorne sa bral za ňou do učebne. Sadli si za stolík, potiahnutý vos-

kovaným plátnom, celé bolo dorezané nožíkmi.

– Neverím, neverím tomu! – ozvala sa Dolly a pokúšala sa zachytiť

jeho bočiaci pohľad.

– Nedá sa neveriť faktom, Daria Alexandrovna, – povedal,

zdôrazňujúc slovo faktom.

– Ale čo urobila? – spýtala sa Daria Alexandrovna. – Čo vlastne

urobila?

– Opovrhla povinnosťami a podviedla svojho muža. To urobila.

– Nie, nie, to je vylúčené! Preboha, určite sa mýlite, – vravela Dolly

so zatvorenými očami a pritískala si ruky na sluchy.

Alexej Alexandrovič sa mrazivo usmial, iba ústami, chcel tým sebe i

jej ukázať, že jeho presvedčenie je nezvratné; no aj keď v ňom Dollina

zápalistá obrana nevyvolala pochybnosti, predsa len rozjatrila ranu.

Horlivo začal:

– Mýlka je dosť vylúčená, keď to žena mužovi sama povie. Keď

vyhlási, že osem rokov života a syn – všetko je len omyl a že chce

začať žiť od začiatku, – nahnevane fučal nosom.

– Anna a hriech, to mi nejde dokopy, nemôžem tomu akosi uveriť.

– Daria Alexandrovna! – pozrel teraz už rovno do jej dobráckej

vzrušenej tváre; cítil, že sa mu jazyk nevoľky rozväzuje. – Neviem, čo

by som za to dal, keby som ešte nemal istotu. Kým som si nebol istý,

bolo mi ťažko, ale ľahšie ako teraz. Kým som si nebol istý, bola tu ešte

365

nádej; ale teraz je nádej preč, no i tak nemám v ničom istotu. Natoľko

nemám v ničom istotu, že nenávidím už aj syna a niekedy pochybujem,

či je môj. Som veľmi nešťastný.

To nemusel ani vravieť. Daria Alexandrovna to pochopila, len čo jej

pozrel do tváre; a zrazu jej ho prišlo ľúto a zakolísala vo viere v pria-

teľkinu nevinu.

– Ach! To je hrozné! Hrozné! A je to pravda, že ste sa rozhodli pre

rozvod?

– Rozhodol som sa pre toto krajné opatrenie. Nič iné nemôžem

urobiť.

– Nemôžete iné, nemôžete… – zašepkala so slzami v očiach. – Nie,

musí sa dať niečo robiť!

– Pri takomto nešťastí, na rozdiel od nejakej veľkej straty či smrti, je

najhoršie to, že nestačí svoj kríž niesť – tu treba konať, – povedal,

akoby uhádol jej myšlienky. – Treba sa dostať z pokorujúceho

položenia, do ktorého vás vohnali: traja spolu žiť nemôžu.

– To chápem, až pridobre chápem, – Dolly sklonila hlavu. Zmĺkla a

zamyslela sa nad sebou, nad nešťastím, čo ju v rodinnom živote

prenasleduje, ale zrazu prudko zdvihla hlavu a prosebne zopäla ruky. –

Ale počkajte! Ste predsa kresťan. Myslite na ňu! Čo s ňou bude, ak ju

opustíte?

– Myslel som, Daria Alexandrovna, veľa som na ňu myslel, – vravel

Alexej Alexandrovič. Na tvár mu vystúpili červené škvrny, kalné oči sa

upierali rovno na ňu. Daria Alexandrovna ho teraz už z tej duše

ľutovala. – A podľa toho som sa aj zariadil, keď som sa z jej úst

dozvedel o svojej pohane – nechal som všetko pri starom. Dal som jej

možnosť nápravy, pokúšal som sa ju zachrániť. A čo z toho bolo?

Nesplnila moju jedinú malú požiadavku – zachovať slušnosť – vravel

čoraz zápalistejšie. – Zachraňovať možno človeka, ktorý nechce

zahynúť; ale keď je celou bytosťou taký skazený, zvrhlý, že v záhube

vidí spasenie, čo sa dá vtedy robiť?

– Všetko, len rozvod nie! – odpovedala Daria Alexandrovna.

– No ale čo všetko?

– Nie, je to priveľmi hrozné. Nebude ničou ženou, zahynie!

– Čo už ja môžem? – nadvihol plecia aj obočie. Pomyslenie na ženin

posledný výčin Alexeja Alexandroviča tak podráždilo, že bol zasa

upätý ako na začiatku rozhovoru. – Som vám povďačný za vašu účasť,

ale musím ísť, – povedal a vstal.

– Nie, ešte počkajte! Nesmiete ju zničiť! Počkajte, poviem vám

niečo o sebe. Vydala som sa a muž ma podvádzal; plná zloby, žiarlivá,

366

chcela som všetko zanechať, chcela som sama… Ale spamätala som sa,

a kto mi pomohol? Anna ma zachránila. A tak žijem. Deti rastú, muž

pomaly nachodí cestu späť k rodine, uznal svoj omyl; je čoraz lepší,

čestnejší, a ja žijem… Odpustila som, aj vy musíte odpustiť!

Alexej Alexandrovič počúval, ale jej slová už nepôsobili na neho. V

duši mu opäť ožila všetka zloba, ktorú pocítil v deň, keď sa rozhodol

pre rozvod. Strhol sa a spustil prenikavo, nahlas:

– Odpustiť nemôžem a ani nechcem, bolo by to podľa mňa

nesprávne. Spravil som pre tú ženu všetko, a ona všetko pošliapala do

blata, ktoré je jej živlom. Nie som zlý človek, nikdy som k nikomu

necítil nenávisť, no ju nenávidím z celej duše a odpustiť jej nemôžem,

lebo ju priveľmi nenávidím za všetko zlo, čo mi spôsobila! – dopovedal

so slzami zlosti v hlase.

– Milujte tých, čo vás nenávidia… – placho zašepkala Daria

Alexandrovna.

Alexej Alexandrovič sa pohŕdavo usmial. To nebolo preňho nič

nové, ale na jeho prípad to neplatilo.

– Milujte tých, čo vás nenávidia, ale milovať tých, ktorých

nenávidíte, to sa nedá. Prepáčte mi, že som vám spôsobil také

nepríjemné chvíle. Každý má svojho trápenia vyše práva! – Alexej

Alexandrovič sa opanoval, pokojne sa rozlúčil a odišiel.

13

Keď hostia povstávali od stola, Levin by rád bol šiel za Kitty do

salónu, no bál sa, či jej nebude nepríjemné, že jej tak otvorene dvorí.

Ostal teda v krúžku pánov, zapájal sa do rozhovoru, a hoci sa na Kitty

nedíval, vnímal jej pohyby, pohľady i miesto, kde práve v salóne bola.

Už teraz a bez najmenšej námahy spĺňal sľub, ktorý jej bol dal – o

všetkých ľuďoch vždy len pekne zmýšľať a vždy všetkých milovať.

Reč sa zvrtla na občinu, v ktorej Pescov videl akýsi princíp, kolektívny

princíp, ako ho pomenoval. Levin nesúhlasil ani s Pescovom, ani s

bratom, ktorý akosi po svojsky uznával i neuznával význam ruskej

občiny. No v debate s nimi usiloval sa len o jedno – mierniť a tlmiť ich

výpady. Vôbec mu nezáležalo na tom, čo vraví, a ešte menej na tom, čo

vravia oni, a mal len jedinú túžbu, aby im a všetkým ostatným bolo

dobre a cítili sa príjemne. Teraz už vedel, čo jediné je dôležité. A to

jediné – bolo najprv tam, v salóne, potom sa však pohlo a teraz zastalo

pri dverách. Neobrátil sa, no cítil úsmev a pohľad upretý na seba, a

367

nemohol sa neobrátiť. Kitty stála so Ščerbackým medzi dvermi a

pozerala na neho.

– Myslel som, že idete ku klavíru, – povedal, keď k nej pristúpil. –

Hudba, tá mi teda na dedine chýba.

– Ale nie, prišli sme vás zavolať medzi nás, a ďakujem, – odmenila

ho úsmevom, akoby to bol dar, – že ste prišli. Má to cenu, škriepiť sa?

Aj tak jeden druhého nikdy nepresvedčia.

– Áno, to je pravda, – prikývol Levin, – zväčša to býva tak, že sa

človek škriepi len preto, lebo nemôže pochopiť, o čo vlastne súperovi

ide.

Levin si neraz pri debatách múdrych ľudí všimol, že po nesmiernom

úsilí, nesmiernom množstve logických finesov a slov, dospeli súperi

napokon k zisteniu, že to, čo si chceli tak úporne navzájom dokázať, je

im už dávno, pradávno, od samého začiatku debaty známe, ale že

každému záleží na niečom inom, a že to, na čom im záleží, nechcú

prezradiť, aby ich náhodou nepresvedčili o opaku. Levin neraz zažil, že

niekedy človek pri rozhovore pochopí, na čom súperovi záleží, a zrazu

na tom záleží i jemu, a hneď sa s ním stotožní – vtedy všetky

argumenty odpadnú a sú zbytočné; inokedy však zažil opak: človek

napokon vyjaví, na čom mu záleží a kvôli čomu vymýšľa argumenty, a

ak sa stane, že to povie úprimne a správne, súper sa s ním stotožní a už

neoponuje. A toto chcel teraz povedať.

Kitty až krčila čelo od úsilia pochopiť ho. No len čo začal

vysvetľovať, už jej bolo všetko jasné:

– Chápem: treba poznať, o čo mu ide, na čom mu záleží, a vtedy sa

dá…

Dokonale pochopila a správne vystihla jeho neobratne vyjadrenú

myšlienku. Levin sa natešene usmial: taký ohromujúci bol preňho

prechod od popleteného, rozvláčneho sporu s Pescovom a bratom, k

tomuto lakonickému, jasnému, máloslovnému vyjadreniu tých

najzložitejších myšlienok.

Ščerbackij od nich odišiel a Kitty sa pobrala k rozloženému

kartovému stolíku, sadla si, vzala do rúk kriedu a začala kresliť na nové

zelené súkno čoraz väčšie a väčšie kruhy.

Vrátili sa k tomu, o čom sa hovorilo pri obede: o slobode a

zamestnanosti žien. Levin bol tej mienky ako Daria Alexandrovna, že

dievča, ktoré sa nevydá, môže si vždy nájsť vyhovujúcu prácu v rodine.

Dokazoval to tým, že nieto rodiny, čo by sa zaobišla bez pomocnice, že

v každej rodine, chudobnej či bohatej, sú a musia byť pestúnky, buď

najaté alebo z rodiny.

368

– Nie, – povedala Kitty a začervenala sa, no tým smelšie hľadela na

neho úprimnými očami, – dievča môže byť v situácii, keď príchod do

rodiny musí byť preň ponížením, a pritom sama…

Pochopil ju z pol slova.

– Ó, áno! – zvolal, – áno, áno, áno, máte pravdu, máte úplnú pravdu!

A pochopil všetko, čo pri obede dokazoval Pescov o slobode žien už

len preto, že v Kittinom srdci vytušil strach zo starodievoctva a

poníženia, a ľúbiac ju, sám pocítil strach i poníženie, a razom sa zriekol

svojich argumentov.

Zavládlo ticho. Ešte stále kreslila kriedou po stole. Oči jej nežne

svetielkovali. Pod vplyvom jej nálady Levin celou bytosťou vnímal,

ako v ňom rastie napätie z pocitu šťastia.

– Och! Celý stôl som dočmárala! – zvolala, položila kriedu a pohla

sa, akoby chcela vstať.

„Čo by som tu robil bez nej!?“ pomyslel si zdesene a chytil kriedu. –

Počkajte ešte, – povedal a sadol si ku stolíku. – Už dávno sa vás chcem

na niečo spýtať.

Pozrel jej rovno do milých, aj keď vyľakaných očí.

– Nech sa páči, spýtajte sa.

– Ide mi o toto, – napísal začiatočné písmená: k, s, m, o, n, j, t, m, z,

t, ž, u, n, a, 1, v? Tie písmená znamenali: „Keď ste mi odpovedali nie je

to možné, znamenalo to, že už nikdy, alebo len vtedy?“ Bolo málo

pravdepodobné, že by mohla rozlúštiť takú zložitú vetu, ale zadíval sa

na ňu s výrazom, akoby mu život závisel od toho, či tie slová pochopí.

Pozrela na neho vážne, potom si podoprela zvraštené čelo a začala

čítať. Občas pozrela na neho, spytujúc sa pohľadom: „Je to tak, ako si

myslím?“

– Rozumiem, – povedala a začervenala sa.

– Toto je aké slovo? – spýtal sa Levin a ukázal na n, ktoré

znamenalo nikdy.

– To znamená nikdy, ale nie je to pravda!

Rýchlo všetko zotrel, podal jej kriedu a vstal. Napísala: v, s, i, o, n.

Dolly sa hneď spamätala zo žiaľu, čo jej spôsobil Alexej

Alexandrovič, keď zazrela tých dvoch: Kitty s kriedou v rukách a s

plachým i šťastným úsmevom, ako pozerá zdola na Levina, Levinova

pekná postava sa nahýna ponad stôl a jeho vrúcne oči sa upierajú raz na

stôl, raz na Kitty. Zrazu sa rozžiaril – pochopil. Znamenalo to: „Vtedy

som inakšie odpovedať nemohla.“

Pozrel na ňu s otázkou, placho.

– Len vtedy?

369

– Áno, – odpovedal jej úsmev.

– A t… A teraz? – spýtal sa.

– Tak si to prečítajte. Napíšem, po čom túžim. Veľmi túžim! –

Napísala začiatočné písmená: a, s, m, z, a, o, č, b. Značilo to: „Aby ste

mohli zabudnúť a odpustiť, čo bolo.“

Kŕčovite chytil kriedu chvejúcimi sa prstami, až sa zlomila, a napísal

začiatočné písmená týchto slov: „Nemám čo zabúdať a odpúšťať,

neprestal som vás milovať.“

Pozrela na neho so stŕpnutým úsmevom na perách.

– Rozumiem, – zašepkala.

Sadol si a napísal dlhú vetu. Všetko uhádla a nespytujúc sa, či sa

nemýli, vzala kriedu a hneď odpovedala.

Dlho nevedel rozlúštiť, čo napísala, často jej musel pozerať do očí.

Od šťastia nebol schopný vnímať. Nijako nevedel dosadiť slová, ktoré

mala na mysli, ale z jej krásnych, šťastím žiariacich očí vyčítal všetko,

čo mal vedieť. A napísal tri písmená. Ešte písal, a ona už čítala,

sledujúc jeho ruku, a napokon to sama dokončila a napísala odpoveď:

„Áno.“

– Hráte sa na secretaire? – spýtal sa starý knieža, podíduc k nim. –

No hádam už poďme, ak chceš stihnúť to divadlo.

Levin vstal a odprevadil Kitty po dvere.

Povedali si takto všetko; povedali si, že ho miluje a otcovi a mame

povie, že Levin k nim zajtra doobeda príde.

14

Keď Kitty odišla a Levin ostal sám, pochytil ho taký nepokoj a taká

nedočkavá túžba, aby čím skôr, čím skôr prišlo ráno, keď ju zasa uvidí

a navždy sa s ňou spojí, že sa tých štrnástich hodín, ktoré mal stráviť

bez nej, na smrť zľakol. Cítil, že musí s niekým byť, zhovárať sa, aby

nebol sám, aby prekabátil čas. Stepan Arkaďjič by mu bol najlepším

partnerom, ale ten práve odchádzal, ako vravel, na večierok, no v

skutočnosti na balet. Levin mu len toľko stihol povedať, že je šťastný,

má ho rád a nikdy, nikdy mu nezabudne, čo pre neho spravil.

Oblonského pohľad a úsmev ubezpečili Levina, že tieto pocity chápe

ako treba.

– A čo, umrieť takto nie je načase? – spýtal sa Stepan Arkaďjič,

pričom precítene stískal Levinovi ruku.

– Nie-e-e-e! – zatiahol Levin.

370

Aj Daria Alexandrovna akoby mu pri rozlúčke gratulovala:

– Takú mám radosť že ste sa s Kitty zase stretli, staré priateľstvo si

treba vážiť.

No Levinovi to od Darie Alexandrovny nepadlo dobre. Ani pochopu

nemá, aké je to všetko velebné a pre ňu nedostupné – ako sa vôbec

opovažuje o tom hovoriť!

Levin sa so všetkými rozlúčil, ale aby neostal sám, prikmotril sa k

bratovi.

– Kam ideš?

– Ja na zasadnutie.

– No a ja pôjdem s tebou. Smiem?

– Prečo nie? Poďme, – pristal Sergej Ivanovič s úsmevom. – Čo sa

to s tebou dnes robí?

– So mnou? Mám šťastný deň! – zvolal Levin a spustil oblok na

koči, v ktorom sa viezli. – Nemáš nič proti tomu? Je tu na zadusenie.

Svoj šťastný deň! Prečo sa ty vlastne neženíš?

Sergej Ivanovič sa usmial.

– Teším sa, podľa všetkého je to skvelé diev… – chcel povedať

Sergej Ivanovič.

– Zadrž, zadrž! – skríkol Levin, schmatol ho oboma rukami za golier

kožucha a prekrížil ho. „Je to skvelé dievča,“ boli také prosté, prízemné

slová a nijako nezodpovedali jeho pocitom.

Sergej Ivanovič sa od srdca zasmial, čo sa mu nestávalo často.

– No toľko vari smiem povedať, že sa teším.

– To sa bude smieť až zajtra a dosť! Dosť, dosť, ticho! – zvolal

Levin, nanovo ho zababušil do kožucha a pokračoval: – Strašne ťa

milujem, a smiem byť na tom zasadnutí?

– Prirodzene.

– Čo máte dnes na programe? – spýtal sa Levin ešte stále s

úsmevom. Boli teda na zasadnutí, Levin počúval, ako tajomník

jachtavo číta zápisnicu, očividne jej sám nerozumel; ale Levin mu

priam videl na tvári, aký je to zlatý, dobrý, skvelý človek. Bolo to

vidieť z toho, ako sa pri čítaní zápisnice mýlil a miatol. Potom sa

rokovalo. Pochytili sa kvôli uvoľneniu akýchsi súm a kladeniu rúr, a

Sergej Ivanovič usadil dvoch prítomných členov a o čomsi dlho

víťazoslávne rečnil; ten druhý si poznačil čosi na papierik, najprv sa

okúňal, ale potom mu odpovedal veľmi uštipačne milo. A potom aj

Svijažskij (aj on bol tu) povedal niečo rovnako krásne a ušľachtilo.

Levin ich počúval a bolo mu nad slnko jasné, že ani uvolnené sumy, ani

rúry, slovom nič nejestvuje, že sa vlastne nikto na nikoho nehnevá, ale

371

všetci sú dobrí, skvelí ľudia a všetko má príjemný, hladký priebeh.

Nikto nikomu nestál v ceste a všetkým bolo príjemne. Levinovi

prichodilo pozoruhodné, že dnes do všetkých vidí a na základe

drobných, predtým neviditeľných príznakov spoznal dušu každého z

nich a zistil, že všetci sú dobrí. A najmä jeho, Levina, dnes všetci

nesmierne milovali. Bolo to jasné z toho, ako sa s ním zhovárali, aké

vľúdne, láskavé pohľady k nemu ešte aj tí neznámi vysielali.

– Tak ako, si spokojný? – spýtal sa ho Sergej Ivanovič.

– Veľmi. Nikdy by som si nebol myslel, že je to také zaujímavé!

Skvelé, nádherné!

Svijažskij prišiel za Levinom a pozval ho na čaj. Levinovi nešlo do

hlavy, prečo sa mu Svijažskij predtým nepozdával, nemohol si

spomenúť, čo vlastne od neho čakal. Bol to múdry a nevýslovne dobrý

človek.

– S radosťou, – prijal pozvanie a spýtal sa ho na manželku a

švagrinú. A záhadnou filiáciou myšlienok, keďže v jeho predstave

myšlienka na Svijažského švagrinú súvisela so ženbou, sa mu zazdalo,

že nik nie je povolanejši počúvať o jeho šťastí ako Svijažského žena a

švagriná, a veľmi sa potešil, že k nim pôjde.

Svijažskij sa vypytoval na jeho prácu na dedine a ako obyčajne

nevidel nijakú možnosť prísť na niečo, na čo sa neprišlo v Európe. No

Levina to teraz vôbec nemrzelo. Naopak, cítil, že pravda je na

Svijažského strane, že celá vec nestojí za reč, a neušla mu obdivuhodná

miernosť a jemný takt, s akými sa Svijažskij vyhýbal presadiť svoju

pravdu. Svijažského dámy boli priam na zjedenie. Levinovi sa videlo,

že už o všetkom vedia a držia mu palce a nehovoria o tom len z

jemnocitu. Sedel u nich hodinu, dve, tri, hovoril o tom i onom, no

vnímal len to, čím mu prekypovala duša, a nebadal, že ho už majú dosť

a dávno by už mali spať. Svijažskij ho šiel zívajúc odprevadiť do

predizby a len sa čudoval, v akom zvláštnom rozpoložení ducha je jeho

priateľ. Boli dve hodiny po polnoci. Levin sa vrátil do hotela a zdesil sa

myšlienky, čo si teraz sám so svojou nedočkavosťou ešte desať hodín

počne. Lokaj v službe mu zažal sviece a chcel odísť, ale Levin ho

zadržal. Z tohto lokaja, Jegora – predtým si ho Levin ani nevšimol – sa

vykľul veľmi inteligentný a milý, a čo je najdôležitejšie, dobrý človek.

– Tak čo, Jegor, ťažko je bdieť?

– Čo sa dá robiť! Taká je už naša služba. Pri pánoch je väčší pokoj,

ale tu človek viac zarobí.

Ďalej vysvitlo, že Jegor má rodinu, troch chlapcov a dcéru krajčírku,

ktorú chcel vydať za subjekta v sedlárstve.

372

Pri tejto príležitosti sa Levin zveril Jegorovi s myšlienkou, že hlavná

vec v manželstve je láska a s láskou v sebe musí byť človek šťastný,

lebo veď šťastie sídli v človeku samom.

Jegor Levina pozorne vypočul a zrejme dokonale pochopil jeho

myšlienku, no na jej potvrdenie vyslovil prekvapujúci postreh: vraj keď

žil u dobrých pánov, bol so svojimi pánmi vždy spokojný a aj teraz je

so svojím pánom celkom spokojný, i keď je Francúz.

„Vskutku dobrý človek,“ pomyslel si Levin.

– No a ty, Jegor, keď si sa ženil, bol si do svojej ženy zalúbený?

– Akože, – odpovedal Jegor.

A Levin zistil, že aj Jegor je vo vytržení ducha a zberá sa pred ním

odhaliť najtajnejšie záhyby svojej duše.

– Mám život na počudovanie. Už od mladi… – začal s blyštiacimi sa

očami, očividne nakazený Levinovým nadšením, ako sa dá nakaziť

zívaním.

No vtedy sa ozval zvonec; Jegor odišiel a Levin zostal sám. Na obed

nejedol skoro nič, čaj a večeru u Svijažskovcov odmietol, ale na jedlo

nemal ani pomyslenia. Minulú noc síce nespal, ale ani na spánok nemal

pomyslenia. V izbe bolo čerstvo, no on sa dusil horúčosťou. Otvoril

oba vetráčiky a sadol si na stôl oproti nim. Za snehom zavalenou

strechou bolo vidieť bohato zdobený kríž s reťazami a nad ním –

stúpajúci trojuholník súhvezdia Aurigy s jasnožltou Capellou. Pozeral

hneď na kríž, hneď na hviezdu, vdychoval mrazivý, čerstvý vzduch, čo

prúdil do izby, a ako vo sne sledoval obrazy a spomienky, čo sa mu

vynárali v predstavách. O štvrtej sa ozvali na chodbe kroky, vykukol

von. To sa vracal z klubu jeho známy, hráč Miaskin. Bol zachmúrený,

nasrdený a kašlal. „Úbožiak nešťastný!“ pomyslel si Levin a slzy mu

vstúpili do očí od lásky a ľútosti k tomuto človeku. Chcel sa s ním

pozhovárať, potešiť ho; ale potom si uvedomil, že je iba v košeli,

rozmyslel si to a zasa si sadol k vetráčiku, aby sa kúpal v studenom

vzduchu a hľadel na ten kríž obdivuhodného tvaru, mlčanlivý, no pre

neho zmysluplný, a na vznášajúcu sa jasnožltú hviezdu. Po šiestej už

začali hrmotať čističi parkiet, zvony vyzváňali na omšu a Levin pocítil,

že mu je zima. Zatvoril vetráčik, umyl sa, obliekol a vyšiel von.

15

Ulice boli ešte pusté. Levin sa pobral k Ščerbackovcom. Predný

vchod bol zatvorený, všetko spalo. Vrátil sa, vošiel do izby a žiadal si

373

kávu. Lokaj, čo vystriedal Jegora, mu ju priniesol. Levin sa s ním chcel

pustiť do reči, ale lokaja zvoncom odvolali. Levin sa pokúšal odpiť si z

kávy a vložiť si do úst chlieb, ale jeho ústa nevedeli, čo s chlebom

urobiť. Vypľul chlieb, obliekol si kabát a vybral sa do ulíc. Bolo deväť

preč, keď prišiel druhý raz pred dom Ščerbackovcov. V dome práve

vstali, kuchár šiel na nákupy. Bolo treba čakať ešte najmenej dve

hodiny.

Celú tú noc a ráno žil Levin úplne podvedome a cítil sa celkom

mimo zákonov materiálneho života. Celý deň nejedol, dve noci nespal,

niekoľko hodín sedel vyzlečený na mraze a cítil sa nieže čerstvý a

zdravý ako nikdy, ale dokonale nezávislý od tela: pohyboval sa,

nenamáhajúc svalstvo, a mal pocit, že by mohol hory prenášať. Bol

presvedčený, že by sa mohol vzniesť nahor alebo odtisnúť roh domu,

keby na to prišlo. Zvyšný čas sa ponevieral po uliciach, ustavične sa

díval na hodinky a obzeral na všetky strany.

A čo videl vtedy, to už potom nevidel nikdy. Najmä ho dojali deti,

čo šli do školy, a sivé holuby, čo zlietali zo striech na chodník, a žemle,

poprášené múkou, čo neviditeľná ruka vložila do výkladu. Tie biele

žemle, holuby a dvaja chlapci boli nadpozemské zjavenia. Všetko sa

odohralo súčasne: chlapec sa rozbehol k holubovi, usmial sa a pozrel

zdola na Levina; holub zatrepotal krídlami a odletel, blysnúc sa na

slnku medzi tancujúcimi snehovými ihličkami, z oblôčka zavanula

vôňa pečeného chleba a vynorili sa biele žemle. To všetko spolu bolo

také mimoriadne pekné, že Levin sa zasmial aj rozplakal od radosti.

Opísal kruh od Novinárskej uličky po Kislovku a vrátil sa zasa do

hotela, vyložil pred seba hodinky, sadol si a čakal na dvanástu. V

susednej izbe hovorili čosi o strojoch a podvodoch a ozývalo sa ranné

odkašlávanie. Tí tam si neuvedomovali, že sa už ručička blíži k

dvanástke. Ručička bola na dvanástke. Levin vyšiel pred hotel.

Drožkári nepochybne vedeli všetko. So šťastnými tvárami obstali

Levina a škriepiac sa medzi sebou, ponúkali mu svoje služby. Levin si

jemnocitne, aby ostatných neurazil, a s prísľubom, že im sa dá zas

inokedy povoziť, najal jedného z nich a kázal sa odviezť k Ščer-

backovcom. Drožkár bol priam úchvatný v bielom golieri, čo mu trčal

spod kepeňa a obopínal naliatu, mocnú červenú šiju. Sane mal tento

drožkár veľké a šikovné, na takých sa už Levin neskôr nikdy neviezol,

aj kôň bol pekný, no čo ako sa usiloval, predsa sa nehýbal z miesta.

Drožkár poznal dom Ščerbackovcov – z mimoriadnej úcty k

pasažierovi opísal rukami kruh, povedal pŕŕ a prudko zadržal koňa

374

rovno pred vchodom. Vrátnik už asi všetko vedel. Svedčili o tom jeho

usmiate oči a spôsob, akým povedal:

– Ale ste u nás už veľmi dávno neboli, Konstantin Dmitrič!

A nielenže všetko vedel, on priam jasal a stálo ho veľa námahy, aby

svoju radosť utajil. Keď Levin pozrel do jeho milých stareckých očí,

dokonca si ešte čosi nové uvedomil vo svojom šťastí.

– Už sú hore?

– Nech sa páči ďalej! A toto si nechajte tu, – usmial sa, keď sa Levin

chcel vrátiť po čiapku. To nebolo len tak.

– Komu mám, prosím, ohlásiť váš príchod? – spýtal sa lokaj.

Aj keď bol lokaj mladý, z tej novej garnitúry šviháckych lokajov,

bol to dobrý a pekný človek a tiež všetko chápal.

– Kňažnej… Kniežaťu… Mladej kňažnej… – motal Levin.

Prvá osoba, ktorú stretol, bola mademoiselle Linonová. Šla cez

dvoranu a lokničky i tvár jej priam žiarili. Len čo jej povedal pár slov,

za dvermi zašuchotali šaty, mademoiselle Linonová sa mu stratila zo

zorného poľa, a vtom ho zachvátila radosť i strach pred blížiacim sa

šťastím. Mademoiselle Linonová mala zrazu naponáhlo, nechala ho tak

a zamierila k druhým dverám. Len čo vyšla, po parketách zaklopkali

rýchle, ľahké kroky a jeho šťastie, jeho život, on sám – to najlepšie z

neho, to, čo hľadal a po čom tak túžil, sa rýchlo, rýchlo blížilo. Nešla,

niesla ju k nemu akási neviditeľná sila.

Videl len jej jasné, úprimné oči, vystrašené rovnakou radosťou z

lásky, aká napĺňala i jeho srdce. Jej oči žiarili čoraz bližšie a bližšie a

jas lásky v nich ho oslepil. Zastala pri ňom tak blízko, až sa dotýkali.

Jej ruky sa zdvihli a spustili sa mu na plecia.

Spravila všetko, čo mohla – pribehla k nemu a s bázňou i radosťou

sa celá odovzdala do jeho rúk. Objal ju a pritisol ústa na pery, čo čakali

na jeho bozk.

Aj ona celú noc prebdela a celé doobedie ho vyčkávala. Rodičia

nemali najmenších výhrad a jej šťastie napĺňalo šťastím aj ich. Čakala

ho. Prvá mu chcela povedať o svojom a jeho šťastí. Vymyslela si, že ho

privíta sama, a tešila sa na to, no aj sa bála a hanbila, a ešte presne

nevedela, ako to urobí. Počula jeho kroky i hlas a čakala za dvermi,

kým mademoiselle Linonová neodíde. Mademoiselle Linonová odišla.

Kitty už nerozmýšľala, nespytovala sa čo a ako, ale pristúpila k nemu a

spravila to, čo spravila.

– Poďme k mamičke! – chytila ho za ruku. Dosť dlho neprehovoril,

ani nie tak preto, že by sa bál slovom narušiť svoj vznešený cit, ako

375

skôr preto, že zakaždým, keď chcel niečo povedať, cítil, že namiesto

slov mu vyhŕknu slzy šťastia. Chytil jej ruku a pobozkal ju.

– Naozaj je to pravda? – spýtal sa konečne priškrteným hlasom. –

Nemôžem uveriť, že ma miluješ!

Usmiala sa tomu tykaniu a plachosti, s akou pozrel na ňu.

– Áno! – odpovedala významne, pomaly. – Taká som šťastná! Vošla

do jedálne, vedúc ho za ruku. Keď ich kňažná zazrela, dych sa jej

zrýchlil a vypukla v plač, a zas v smiech, a rozbehla sa energickým

krokom, aký by od nej Levin nebol čakal, k nim, objala mu hlavu a líca

skropila slzami.

– Tak a je to šťastne za nami! Teším sa. Maj ju rád. Teším sa…

Kitty!

– Ale ste to rýchlo sfúkli! – nadhodil starý knieža, nútiac sa do

chladnokrvnosti; no Levin si všimol, že má vlhké oči, keď sa k nemu

obrátil.

– Odjakživa som po tom túžil! – chytil Levina za ruku a pritiahol si

ho k sebe. – Už vtedy, keď si tento pochábeľ vzal do hlavy…

– Otecko! – skríkla Kitty a zakryla mu rukou ústa.

– No dobre, dobre! – povedal knieža. – Som veľmi, veľmi… šťa…

Och, aký som hlúpy…

Objal Kitty, vtisol jej bozk na tvár, na ruku a zasa na tvár a urobil jej

krížik na čelo.

A keď sa Levin díval, ako Kitty dlho a nežne bozkáva otcovu mäsitú

ruku, zaplavil ho voči starému kniežaťu, ktorý mu bol dosiaľ cudzí,

nový pocit lásky.

16

Kňažná sedela v kresle, nevravela nič, len sa usmievala; knieža si k

nej prisadol. Kitty stála pri otcovom kresle a ešte stále ho držala za

ruku. Všetci mlčali.

Kňažná prvá všetko vyjadrila slovami a všetky myšlienky a city

pretlmočila do reči praktického života. A v prvej chvíli sa to všetkým

pozdalo rovnako čudné a smutné.

– Tak kedy? Ešte vás treba požehnať a oznámiť zasnúbenie. Svadba

bude kedy? Čo myslíš, Alexander?

– Toho sa spýtaj, – starý knieža ukázal na Levina, – on je tu hlavný.

– Kedy? – ozval sa Levin celý červený. – Zajtra. Ak to odo mňa

závisí, tak dnes požehnanie a zajtra svadbu.

376

– Kdeže, mon cher, to nejde!

– Tak o týždeň.

– Ten sa zbláznil.

– Prečo nie?

– Maj zľutovanie! – zvolala matka a radostne sa usmiala tomu

chvatu. – A výbava?

„To bude aj výbava a to všetko?“ pomyslel si Levin zdesene. „Ale

čo, môže azda výbava, požehnanie a všetko to ostatné – môže to skaliť

moje šťastie? Nič ho neskalí!“ Pozrel na Kitty a zistil, že sa jej ani

trošičku nedotkla zmienka o výbave. „Asi to musí byť,“ pomyslel si.

– Nemám o tých veciach ani potuchy, len som povedal, čo by som ja

rád, – ospravedlňoval sa.

– Tak to premyslíme my. Požehnať by sme vás mohli hneď teraz a

súčasne oznámime zasnúbenie. Tak veru.

Kňažná pristúpila k mužovi, pobozkala ho a chcela odísť; on ju však

zadržal, objal a nežne, ako mladý zaľúbenec, niekoľko ráz s úsmevom

pobozkal. Starkí sa navidomoči na chvíľku splietli a nevedeli presne, či

sa to oni nanovo zaľúbili, a či ich dcéra. Keď knieža s kňažnou odišli,

Levin prikročil k svojej neveste a chytil ju za ruku. Už sa ovládol a

mohol hovoriť, a toľko jej toho mal povedať! No nepovedal jej vôbec

to, čo mal.

– Veď som ja vedel, že sa to takto skončí! Nedúfal som, ale v srdci

som mal vždy istotu, – vysypal. – Verím, že to bolo predurčené.

– A ja? – zvolala. – Ba aj vtedy… – Zháčila sa a potom pokračovala,

pevne hľadiac na neho svojimi úprimnými očami, – ba aj vtedy, keď

som odstrčila od seba svoje šťastie. Ľúbila som vždy len vás, ale stratila

som hlavu. Musím vám povedať… Môžete na to zabudnúť?

– Ktovie, či to nebolo na niečo dobré. Vy mi musíte odpustiť veľa

všeličoho. Musím vám niečo povedať…

Šlo o jednu z vecí, ktoré jej rozhodne chcel povedať. Zaumienil si

totiž, že jej hneď v prvých dňoch povie dve veci – že nie je taký

neskúsený ako ona a že je neveriaci. Boli to muky, ale pokladal si za

povinnosť povedať jej jedno aj druhé.

– Nie, teraz nie, neskôr! – povedal.

– Dobre, tak neskôr, ale určite. Nebojím sa ničoho. Musím vedieť

všetko. Dohodnuté.

Dopovedal:

– Dohodnuté, že si ma vezmete, nech som, aký som a neodvrhnete

ma? Áno?

– Áno, áno.

377

Z rozhovoru ich vyrušila mademoiselle Linonová, ktorá sa aj keď

silene, predsa len nežne usmievala – prišla blahoželať svojej milovanej

chovanke. Ešte sa za ňou dvere nezavreli, keď prišlo s blahoželaním

služobníctvo. Potom sa dohrnuli príbuzní a začal sa ten blažený chaos,

z ktorého sa Levin spamätal až druhý deň po svadbe. Levin sa cítil po

celý čas akosi trápne, otupno, ale napätie z pocitu šťastia rástlo,

stupňovalo sa. Ustavične sa mu zdalo, že sa od neho kadečo čaká, lenže

on nevedel, čo vlastne, a robil všetko, čo sa mu povedalo, a to všetko

ho robilo šťastným. Myslel si, že jeho pytačky nebudú také ako pytačky

ostatných ľudí, že bežný priebeh pytačiek by skalil jeho výnimočné

šťastie; ale skončilo sa to tak, že robil to isté ako ostatní, a jeho šťastie

sa tým len stupňovalo a bolo čoraz výnimočnejšie – také šťastie doteraz

nik nepoznal.

– Teraz by sme si mohli zobnúť cukríkov, – vravela m-lle

Linonová – a Levin šiel kúpiť cukríky.

– No, veľmi sa tomu teším, – povedal Svijažskij. – Ak vám môžem

radiť, kytice kúpte u Fomina.

– A to treba? – a šiel k Fominovi.

Brat mu vravel, že si musí požičať peniaze, lebo bude mať kopu

výdavkov, na dary…

– A to treba dary? – A bežal k Fouldetovi.

Aj u cukrára, aj u Fomina, aj u Fouldeta zistil, že už naňho čakali, že

sa mu potešili a jeho šťastie ich privádza do vytrženia ako každého, s

kým mal v týchto dňoch do činenia. Zvláštne bolo, že ho všetci nielen

mali radi, ale aj predtým nesympatickí, upätí, ľahostajní ľudia boli ním

nadšení, ustupovali mu vo všetkom, zaobchádzali jemne a ohľaduplne s

jeho citmi a spolu s ním boli presvedčení, že je najšťastnejším

človekom na svete, lebo jeho snúbenica je vrchol dokonalosti. Tie isté

pocity mala aj Kitty. Keď si grófka Nordstonová dovolila naznačiť, že

si pre ňu predstavovala lepšiu partiu, Kitty sa tak rozčúlila a tak

zápalisto dokazovala že nad Levina v šírom svete nieto, že to grófka

musela uznať a v Kittinej prítomnosti už Levina bez nadšeného úsmevu

nevítala.

Jediným ťažkým zážitkom v tom čase bola spoveď, ktorú Levin

Kitty sľúbil. Po porade so starým kniežaťom a s jeho súhlasom

odovzdal Kitty svoj denník, kde bolo napísané všetko, čo ho tak trápilo.

Veď si ten denník už vtedy písal pre budúcu nevestu. Trápili ho dve

veci, že už nie je neskúsený a že je neveriaci. Doznanie k neverectvu

prešlo bez povšimnutia. Kitty bola veriaca, o náboženských pravdách

nikdy nepochybovala, a predsa sa jej jeho zovňajšie neverectvo vôbec

378

nedotklo. Cez lásku poznala jeho dušu, a v duši videla to, čo chcela, a

že sa taký stav duše volá neverectvo, to jej bolo jedno. No nad druhým

doznaním sa horko rozplakala.

Levin jej odovzdal denník po vnútornom boji. Vedel, že medzi ním a

ňou nemôžu a nesmú byť tajnosti, a preto si povedal, že je to

nevyhnutné, ale neuvedomil si, ako to na ňu zapôsobí, nevžil sa do jej

situácie. Až keď v ten večer prišiel pred divadlom k nim, vošiel do jej

izby a videl tú uplakanú, užialenú milú tvár, zúfalú z nešťastia, ktorého

pôvodcom bol on, uvedomil si priepasť medzi svojou hanebnou

minulosťou a jej anjelskou čistotou a zhrozil sa toho, čo spravil.

– Berte si, berte tie strašné knihy! – zvolala Kitty a odtisla zošity, čo

ležali na stole. – Načo ste mi ich dali…! No predsa je to takto lepšie, –

dodala, zľutujúc sa nad jeho zúfalstvom. – Ale je to strašné, strašné!

Mlčky sklonil hlavu. Nemal čo povedať.

– Neodpustíte mi, – zašepkal.

– Už som odpustila, ale je to strašné!

Lenže jeho šťastie bolo také veľké, že ho ani toto doznanie

neskalilo, len mu dodalo nový odtienok. Odpustila mu, ale odvtedy si

myslel, že jej je ešte menej hoden, ešte hlbšie sa pred ňou mravne

skláňal a ešte väčšmi si vážil svoje nezaslúžené šťastie.

17

Alexej Alexandrovič sa vracal do svojej pustej hotelovej izby a

mimovoľne sa mu vybavovali dojmy z rozhovorov pri obede a po ňom.

To, čo povedala Daria Alexandrovna o odpúšťaní, vzbudilo v ňom len

zlosť.

Uplatniť, či neuplatniť kresťanské zásady v jeho prípade bola

priťažká otázka, nedalo sa o nej hovoriť len tak, a napokon túto otázku

si Alexej Alexandrovič už dávno zodpovedal záporne. Zo všetkého, čo

sa povrávalo, mu najväčšmi utkveli v pamäti slová hlúpeho,

dobráckeho Turovcyna: zachoval sa ako chlap, vyzval soka na súboj a

zabil ho. Všetci to zrejme schvaľovali, hoci to zo zdvorilosti

nevyslovili.

„Napokon, to je už vyriešená vec, o tom už nemám čo rozmýšľať,“

povedal si Alexej Alexandrovič. A myslel už len na cestu, čo ho čaká, a

na revíziu; vošiel do svojej izby a spýtal sa vrátnika, ktorý ho

odprevádzal, kde je lokaj; vrátnik povedal, že lokaj pred chvíľou

379

odišiel. Alexej Alexandrovič si kázal doniesť čaj, sadol si za stôl,

otvoril Fruma a začal si plánovať cestu.

– Prišli dva telegramy, – oznámil lokaj, keď sa o chvíľku vrátil. –

Prepáčte, excelencia, len som si na chvíľočku odskočil.

Alexej Alexandrovič vzal telegramy a otvoril ich. V prvom

telegrame bola správa, že na miesto, ktoré chcel získať Karenin,

vymenovali Striomova. Odhodil telegram, očervenel, vstal a začal

chodiť po izbe. „Quos vult perdere dementat,“51 povedal, mysliac pod

quos tých, čo sa o vymenovanie pričinili. Nezlostil sa preto, že miesto

nedostal on, že ho zjavne obišli; len sa čudoval a nechápal, ako mohli

nevidieť, že ten táraj a frázista Striomov sa na to miesto hodí najmenej

zo všetkých. Ako môžu nevidieť, že tým vymenovaním kopú hrob sebe

i svojej prestíži!

„Niečo podobné,“ povedal si zlostne, keď otváral druhý telegram.

Telegram bol od ženy. Podpis modrou ceruzkou – Anna – mu prvý

udrel do očí. „Umieram, úpenlivo prosím, príďte. Keď mi odpustíte,

umriem spokojnejšie,“ prečítal. Opovržlivo sa usmial a telegram

odhodil. Že je to podvod a úskok, o tom nemôže byť najmenších

pochybností, tak sa mu aspoň v prvej chvíli zdalo.

„Tá sa nezastaví pred nijakým podvodom. Ide rodiť. To bude vari to.

No aké majú plány? Uzákoniť dieťa, mňa kompromitovať a prekaziť

rozvod,“ rozmýšľal. „Ale tuším je tam – umieram…“ Znova telegram

prečítal, a vtom ho ohromil jasný zmysel jeho obsahu. „Čo ak je to

pravda?“ povedal si. „Čo ak je pravda, že v utrpení a pred tvárou smrti

úprimne ľutuje, a ja neprídem, lebo v tom vidím podvod. Bolo by to

odo mňa nielen kruté a všetci by ma odsúdili, ale aj hlúpe.“

– Peter, koč! Idem do Petrohradu, – povedal lokajovi.

Alexej Alexandrovič sa rozhodol, že sa v Petrohrade pôjde na ženu

pozrieť. Ak je jej choroba podvod, bez slova odíde. Ak je naozaj chorá,

ak umiera a chce ho pred smrťou vidieť, vtedy jej odpustí, keď bude

ešte medzi živými, a vzdá jej poslednú poctu, keď príde prineskoro.

Cestou už nerozmýšľal, čo má robiť.

S pocitom únavy a nečistoty, ktorý v ňom vyvolala noc strávená vo

vlaku, viezol sa Alexej Alexandrovič petrohradskou hmlou po pustom

Nevskom nábreží, hľadel rovno pred seba a nemyslel na to, čo ho čaká.

Nemohol na to myslieť, pretože keď si predstavil, čo ho čaká, nebol by

sa ubránil myšlienke, že jej smrť vyrieši ich ťažkú situáciu. Pekári,

zatvorené obchody, noční drožkári, domovníci, ktorí zametali

51 Koho chce Boh zahubiť, zbaví ho rozumu. (lat.)

380

chodníky, mihali sa mu pred očami a on všetko pozoroval v úsilí

zahnať od seba myšlienku na to, čo ho čaká, a čo si nesmie želať, a

predsa si to želá. Prišiel ku vchodu. Pred vchodom stála drožka a koč, v

ktorom spal pohonič. Keď Alexej Alexandrovič vchádzal do predsiene,

akoby bol z najodľahlejšieho kúta mozgu vytiahol rozhodnutie a

vyrovnal sa s ním. Znelo takto: „Ak je to podvod, vtedy dôstojné

pohŕdanie a odísť. Ak je to pravda, splniť, čo vyžaduje slušnosť.“

Vrátnik otvoril dvere ešte skôr, než Alexej Alexandrovič zazvonil.

Vrátnik Petrov, inak Kapitonyč, vyzeral čudne v starom kabáte, bez

nákrčníka a v papučiach.

– Čo pani?

– Včera šťastlivo porodili.

Alexej Alexandrovič zastal a zbledol. Až teraz si jasne uvedomil,

ako veľmi si želal jej smrť.

– A ako sa má?

Kornej zbehol zo schodov, mal na sebe rannú zásteru.

– Veľmi zle, – odpovedal už on. – Včera sa doktori radili, aj teraz je

tu jeden.

– Odlož mi veci, – prikázal Alexej Alexandrovič a s istou úľavou po

správe, že nádej na smrť tu predsa ešte je, vošiel do predsiene.

Na vešiaku visel vojenský plášť. Alexej Alexandrovič si ho všimol a

spýtal sa:

– Kto je tu?

– Lekár, pôrodná asistentka a gróf Vronskij. Alexej Alexandrovič sa

pobral do izieb.

V salóne nebol nikto; na jeho kroky vyšla z Anninej izby pôrodná

asistentka v čepci s fialovými stuhami.

Pristúpila k Alexejovi Alexandrovičovi a dôverne, lebo veď smrť je

v dome, chytila ho za ruku a viedla do spálne.

– Chvalabohu, že ste prišli! Stále spomína len vás, – povedala.

– Chytro ten ľad! – ozval sa zo spálne lekárov rozkazovačný hlas.

Alexej Alexandrovič vošiel dnu. Pri Anninom stole sedel na nízkej

stoličke bokom k operadlu Vronskij, rukami si zakrýval tvár a plakal.

Na lekárov hlas vyskočil, spustil ruky, a tu zazrel Alexeja

Alexandroviča. Keď uvidel Anninho manžela, natoľko sa zmiatol, že si

opäť sadol a vtiahol hlavu medzi plecia, akoby chcel zmiznúť z

povrchu zemského; no premohol sa, vstal a povedal:

– Umiera. Lekári vravia, že nieto nádeje. Som celkom vo vašich

rukách, ale dovoľte mi tu ostať… veď to závisí od vás, ja…

381

Keď Alexej Alexandrovič zazrel Vronského slzy, pocítil, že sa ho

postupne zmocňuje zmätok, aký v ňom vyvolával pohľad na utrpenie

iných ľudí; odvrátil hlavu, nevypočul ho do konca a rýchlo vykročil ku

dverám. Zo spálne sa ozýval Annin hlas, čosi hovorila. Hlas mala

veselý, živý, s neobyčajne jasnou intonáciou. Alexej Alexandrovič

vošiel do spálne a pristúpil k posteli. Ležala tvárou obrátená k nemu.

Líca jej horeli, oči sa leskli, malé biele ruky, vykúkajúce z manžiet

nočného kabátika, žmolili rožok paplóna. Celkom akoby bola zdravá a

pri sile, ba vo výbornej nálade. Hovorila rýchlo, hlasne, s neobyčajne

správnou a precítenou intonáciou.

– Pretože Alexej, hovorím o Alexejovi Alexandrovičovi (aký čudný,

strašný osud, že sú obaja Alexejovia, nie?), Alexej by ma nezavrhol. Ja

by som zabudla, on by mi odpustil… Ale prečo neprichádza? Je dobrý,

ani sám nevie, aký je dobrý. Ach! Bože môj, aká hrôza! Dajte mi

chytro vodu! Ach, to by mojej maličkej zaškodilo! No dobre, vezmite

ju k dojke. Nedbám, bude to tak lepšie. On príde, bude mu ťažko

pozerať na ňu. Vezmite ju.

– Anna Arkadievna, už prišiel. Tu je! – vravela pôrodná asistentka,

usilujúc sa obrátiť jej pozornosť na Alexeja Alexandroviča.

– Ach, aká hlúposť! – pokračovala Anna, nevnímajúc muža. – Veď

mi už dajte moju maličkú, dajte! On neprichádza. Len zato vravíte, že

mi neodpustí, lebo ho nepoznáte. Nikto ho nepoznal. Len ja, a o to

ťažšie mi bolo. Jeho oči treba poznať, Serioža má navlas také, preto ich

nemôžem vidieť. Ba či Serioža obedoval? Nik naňho nemyslí, dobre ja

viem. On by myslel. Serioža nech sa presťahuje do rožnej izby a

Mariette nech je taká dobrá a spí uňho.

Zrazu sa celá schúlila a so strachom, akoby čakala úder, akoby sa

bránila, zdvihla ruky k tvári. Uvidela muža.

– Nie, nie, – začala, – jeho sa nebojím, smrti sa bojím. Alexej, poď

sem. Ponáhľam sa, lebo nemám čas, budem žiť už len krátko, o chvíľu

mi stúpne horúčka a prestanem vnímať. Teraz vnímam, všetko chápem

všetko vidím.

Zmraštená tvár Alexeja Alexandroviča mala trpiteľský výraz; chytil

jej ruku a chcel čosi povedať, ale nemohol; spodná pera sa mu triasla,

no ešte stále sa nepoddával dojatiu a pozeral na Annu len chvíľami. A

zakaždým, keď na ňu pozrel, videl jej oči, a tie oči hľadeli na neho tak

dojato a s takým nežným vytržením, aké v nich dosiaľ nevidel.

– Počkaj, ty nevieš… Počkajte, počkajte… – stíchla, akoby si chcela

usporiadať myšlienky. – Áno, – pokračovala. – Áno, áno, áno. Toto

som chcela povedať. Nečuduj sa mi. Som stále rovnaká… Ale mám v

382

sebe ešte inú, a tej sa bojím – tá sa doňho zaľúbila, a ja som ťa chcela

znenávidieť, ale nemohla som zabudnúť na tú v minulosti. Ona nie som

ja. Teraz som tá naozajstná, celá. Umieram, viem, že umriem, jeho sa

spýtaj. Aj teraz cítim, aha, závažia na rukách, na nohách, na prstoch. A

prsty aké sú velikánske! No už to nebude dlho trvať… Chcem len

jedno: odpusť mi, odpusť celkom! Som hrozná, ale pestúnka mi

povedala, že svätá mučenícka – ako sa volala? – bola ešte horšia. A ja

pôjdem do Ríma, je tam pustovňa, a potom nebudem nikomu na ťarchu,

len Seriožu si vezmem a moju maličkú… Nie, nemôžeš mi odpustiť!

Viem, že toto sa nedá odpustiť! Nie, nie, odíď, si priveľmi dobrý! –

Držala ho horúcou rukou, druhou ho odstrkovala.

Zmätok v duši Alexeja Alexandroviča rástol, a v tejto chvíli dosiahol

taký stupeň, že sa mu poddal; zrazu pocítil, že to, čo pokladal za

zmätok, je naopak blažený stav duše, ktorý mu dáva nové, dosiaľ

nepoznané šťastie. Nepomyslel na to, že kresťanská zásada, ktorej sa

chcel celý život pridržiavať, mu prikazuje odpúšťať, a milovať svojich

nepriateľov; no jednako mu dušu naplnil radostný pocit, že odpúšťa a

miluje svojich nepriateľov. Kľačal, hlavu mal na zhybe jej ruky, ktorá

ho pálila aj cez košeľu, a plakal ako dieťa. Objala tú plešivejúcu hlavu,

pritiahla sa k nemu a s vyzývavou pýchou zdvihla oči.

– Prišiel, vedela som, že príde! Teraz už zbohom, všetci, zbohom!…

Zas sú tu, prečo nejdú preč…? Zhoďte zo mňa tie kožuchy!

Lekár jej odtiahol ruky, opatrne ju uložil na hlavnicu a zakryl až po

plecia. Poslušne si ľahla naznak a dívala sa pred seba rozžiareným

pohľadom.

– Pamätaj, že som túžila len po odpustení, o iné nestojím… Prečo on

nechodí? – obrátila sa ku dverám, kde stál Vronskij. – Len poď, poď

bližšie! Podaj mi ruku.

Vronskij pristúpil k peľasti, a keď pozrel na Annu, opäť si zakryl

rukami tvár.

– Ukáž si tvár, pozri na neho. On je svätec, – povedala. – Ukáž, no,

ukáž si tvár! – pokračovala nahnevane. – Alexej Alexandrovič, odkry

mu tvár! Chcem ho vidieť.

Karenin chytil Vronskému ruky a odtiahol mu ich spred tváre,

znetvorenej utrpením a hanbou, čo sa na nej zračili.

– Podaj mu ruku. Odpusť mu.

Alexej Alexandrovič mu podal ruku, nezadržiavajúc slzy, čo sa mu

prúdom liali z očí.

– Chvalabohu, chvalabohu, – ozvala sa opäť, – teraz je všetko

dokonané. Len si ešte troška vystrieť nohy. Tak, tak je to krásne. Tie

383

kvety sú nevkusné, vôbec nevyzerajú ako fialky, – ukázala na tapety. –

Bože môj! Bože môj! Kedy už tomu bude koniec? Dajte mi morfium.

Doktor! Veď mi dajte morfium. Ó, Bože môj, Bože môj!

A začala sa zmietať na posteli.

Domáci lekár ako aj ďalší lekári vraveli, že je to horúčka omladníc,

pri ktorej je nádej na uzdravenie jedna ku sto. Celý deň mala Anna

vysokú horúčku, blúznila a strácala vedomie. Okolo polnoci bola v

bezvedomí, pulz mala skoro nehmatateľný.

Koniec mohol nastať v každom okamihu.

Vronskij odišiel domov, ale ráno sa prišiel prezvedieť, čo je, a

Alexej Alexandrovič, ktorý sa s ním stretol v predizbe, mu povedal:

– Ostaňte, možno sa bude na vás spytovať, – a sám ho zaviedol do

ženinej izby.

A nad ránom zasa nepokoj, oživenie, rýchly spád myšlienok a slov a

zasa bezvedomie. Na tretí deň bol stav nezmenený a lekári vyhlásili, že

je nádej. V ten deň prišiel Alexej Alexandrovič do pracovne, kde sedel

Vronskij, zatvoril dvere a sadol si oproti nemu.

– Alexej Alexandrovič, – začal Vronskij, tušiac, že sa blíži osudový

rozhovor, – nie som schopný hovoriť, vnímať. Ušetrite ma! Akokoľvek

je vám ťažko, verte, mne je ešte horšie.

Chcel vstať. No Alexej Alexandrovič mu chytil ruku a povedal:

– Prosím vás, vypočujte ma, musí to byť. Chcem vám objasniť svoje

pocity, pocity, ktoré ma viedli a budú viesť, aby ste si, pokiaľ ide o

mňa, boli na čistom. Viete, že som sa rozhodol pre rozvod a už som

rozvodové konanie aj začal. Netajim, spočiatku som váhal, trpel som;

priznám sa vám aj k tomu, že ma prenasledovala túžba pomstiť sa vám

aj jej. Keď som dostal telegram, vydal som sa na cestu ešte vždy s

rovnakými pocitmi, ba čo viac: želal som si jej smrť. Ale… – zaváhal,

či má, alebo nemá pred Vronským celkom odhaliť svoje vnútro. – Ale

uvidel som ju a odpustil som. A šťastie, ktoré som odpustením

dosiahol, mi ukázalo, čo je mojou povinnosťou. Odpustil som bez

výhrady. Chcem nastaviť i to druhé líce, chcem dať i plášť, keď budú

pýtať košeľu, a prosím Boha len o to, aby mi toto šťastie neodňal! –

Mal slzy v očiach, a jasný, vyrovnaný pohľad tých očí ohromil

Vronského. – Tak to vyzerá so mnou. Môžete ma zašliapať do blata,

urobiť si zo mňa terč posmechu, neopustím ju a vám nepoviem slovo

výčitky, – pokračoval. – Moja povinnosť mi je jasná: musím a aj

384

budem stáť pri nej. Ak vás bude chcieť vidieť, odkážem vám, ale teraz

bude vari lepšie, keď odídete.

Vstal, no pre vzlyky nemohol pokračovať. Aj Vronskij vstal a

zohnutý, zhrbený, úkosom pozeral na Karenina. Tušil však, že tu ide o

čosi vznešené, jeho svetonázoru nedostupné.

18

Po tomto rozhovore vyšiel Vronskij pred dom Kareninovcov, zastal

a len s námahou si pripamätúval, kde je a kam má ísť alebo kam sa má

dať odviezť. Cítil sa zahanbený, ponížený, previnilý a zbavený

možnosti zmyť zo seba poníženie. Cítil sa vyšinutý z koľají, po ktorých

dosiaľ tak hrdo a ľahko šiel. Všetky jeho životné návyky a zásady, čo

sa zdali také pevné, boli zrazu klamné a nepoužiteľné. Podvádzaný

manžel, v ktorom doteraz videl len poľutovaniahodného tvora, náhodnú

a trochu komickú prekážku svojho šťastia, ocitol sa zrazu pričinením

samej Anny na lichotivom piedestále, kde vôbec nepôsobil zle, falošne

a komicky, ale dobre, proste a vznešene. To Vronskij nemohol necítiť.

Úlohy sa zrazu vymenili. Vronskij videl jeho veľkosť a svoje

poníženie, jeho pravdu a svoju nepravdu. Videl, že Annin muž je

veľkodušný aj v svojom žiali, kým on je vo svojom klamstve podlý a

malicherný. No to, že si uvedomil, ako podlo sa zachoval voči človeku,

ktorým neprávom opovrhoval, nebolo podstatnou príčinou jeho

utrpenia. Nevýslovne nešťastný bol teraz preto, že jeho vášeň k Anne,

ktorá, ako sa mu zdalo, v poslednom čase ochabovala, teraz, keď vedel,

že ju navždy stratil, bola silnejšia ako kedykoľvek predtým. V jej

chorobe ju spoznal celú, spoznal jej dušu a mal pocit, že ju vlastne

dosiaľ nikdy nemiloval. A práve teraz, keď ju spoznal a miloval, ako ju

milovať mal, ocitol sa pred ňou v prachu a stratil ju navždy, zanechajúc

v nej po sebe len zahanbujúcu spomienku. No najstrašnejšia zo

všetkého bola tá smiešna, zahanbujúca chvíľka, keď mu Alexej

Alexandrovič odťahoval ruky spred zahanbenej tváre. Stál pred domom

Kareninovcov ako stratený a nevedel, čo ďalej.

– Želáte si drožku? – spýtal sa vrátnik.

– Áno, drožku.

Keď sa Vronskij po troch prebdených nociach vrátil domov, ľahol si

nevyzlečený doluznačky na diván a hlavu si položil na skrížené ruky.

Hlavu mal ťažkú. Predstavy, spomienky a najčudesnejšie myšlienky sa

striedali napodiv rýchlo a jasne: raz to bol liek, čo podával chorej a

385

prelial cez okraj lyžičky, raz biele ruky pôrodnej asistentky, raz čudná

poloha Alexeja Alexandroviča na zemi pri posteli.

„Zaspať! Zabudnúť!“ povedal si s pokojnou istotou zdravého

človeka, presvedčeného, že ak je ustatý a chce spať, tak aj hneď zaspí.

A naozaj, v tom okamihu sa mu v hlave všetko pospletalo a už padal do

priepasti zabudnutia. Vlny podvedomého života sa mu už zatvárali nad

hlavou, keď zrazu – akoby sa bol v ňom vybil silný elektrický náboj –

strhol sa tak, že mu telo nadskočilo na perách divána: oprel sa o ruky a

celý vydesený sa vztýčil na kolenách. Oči mal naširoko otvorené,

akoby nikdy nebol spal. Ťarcha hlavy a malátnosť údov, ktoré

pociťoval ešte pred chvíľkou, boli zrazu preč.

„Môžete ma zašliapať do blata,“ počul Kareninove slová a videl ho

pred sebou, a videl aj Anninu tvár s horúčkovitým rumencom a

lesknúcimi sa očami, ktoré sa s nehou a láskou nedívali na neho, ale na

Alexeja Alexandroviča; videl seba, hlúpeho a smiešneho, ako sa mu

videlo, keď mu Alexej Alexandrovič skladal ruky z tváre. Zasa vystrel

nohy, hodil sa na diván v predošlej polohe a zatvoril oči.

„Zaspať! Zaspať!“ opakoval. Ale so zatvorenými očami ešte

jasnejšie videl Anninu tvár, aká bola v pamätný večer pred dostihmi.

– To už je preč a nevráti sa, a Anna si aj tak chce všetko vymazať z

pamäti. Ale ja tak nemôžem žiť. Ako sa zmierime, ako sa my

zmierime? – povedal nahlas a začal si tie slová podvedome opakovať.

A toto opakovanie slov potláčalo vznik nových obrazov a spomienok,

ktoré sa mu, ako cítil, hromadili v hlave. Ale opakovanie slov

neudržalo fantáziu nadlho. Opäť sa mu začali napodiv rýchlo, jedna za

druhou vynárať najkrajšie chvíle a zároveň i nedávne poníženie. „Ukáž

si tvár,“ vraví Annin hlas. Skladá si ruky z tváre a cíti, ako sa hlúpo a

zahanbene tvári.

Stále ležal a usiloval sa zaspať, i keď cítil, že na to nemá najmenšiu

nádej, a stále si šeptom opakoval náhodné slová z niektorej myšlienky,

čím chcel zabrániť vzniku nových predstáv. Započúval sa – a počul

šeptom, čudne a pomätene opakovať slová: „Nevážil som si, nevyužil

som; nevážil som si, nevyužil som.“

„Čo je? Prichádzam azda o rozum?“ povedal si. „Možno. Preto ľudia

prichádzajú o rozum, preto sa strieľajú?“ odpovedal si, otvoril oči a

začudoval sa, keď zazrel pri hlave podušku, ktorú vyšívala Varia,

bratova žena. Dotkol sa strapca na nej a pokúsil sa myslieť na Variu, na

to, kedy ju videl naposledy. Ale myslieť na niečo vedľajšie boli muky.

„Nie, musím zaspať!“ Pritiahol podušku a vboril do nej hlavu, ale oči

udržal zatvorené len s veľkou námahou. Vyskočil a sadol si. „Tam ma

386

už nič nečaká,“ povedal si. „Musím si premyslieť, čo budem robiť. Čo

mi ostalo?“ V duchu rýchlo prelietol život mimo okruhu svojej lásky k

Anne.

„Ctižiadosť? Serpuchovskoj? Spoločnosť? Dvor?“ O nič sa nemohol

zachytiť. To všetko malo zmysel predtým, teraz nič z toho

nejestvovalo. Vstal z divána, vyzliekol si kabát, povolil opasok, odhalil

zarastené prsia, aby sa mu voľnejšie dýchalo, a prešiel sa po izbe. „Tak

ľudia prichádzajú o rozum,“ zopakoval, „a tak sa strieľajú… aby unikli

hanbe,“ dodal pomaly.

Šiel k dverám a zatvoril ich; potom pristúpil s meravým pohľadom a

zaťatými zubami k stolu, zobral revolver, obzrel si ho, prevrátil nabitou

hlavňou k sebe a zamyslel sa. Chvíľu stál so zvesenou hlavou a s

výrazom napätého sústredenia nehybne s revolverom v rukách a

rozmýšľal. „Pravdaže,“ povedal si, akoby ho bol logický, zdĺhavý a

jasný myšlienkový pochod doviedol k nepochybnému záveru. No v

skutočnosti bolo toto jeho presvedčivé „pravdaže“ len výslednicou

rovnakého kruhu spomienok a predstáv, aký obehol za túto hodinu už

bohviekoľko ráz. Boli to stále tie isté spomienky na šťastie, navždy

stratené, tie isté predstavy nezmyselnosti všetkého, čo ho v živote čaká,

to isté poznanie vlastného poníženia. A ten istý sled predstáv a pocitov.

„Pravdaže,“ zopakoval, keď sa jeho myseľ už po tretí raz vydala po

tom istom začarovanom kruhu spomienok a myšlienok, pritisol

revolver na ľavú stranu hrude, prudko mykol rukou, akoby ju zatínal v

päsť, a potiahol jazýček spúšte. Výstrel nepočul, no silný úder do pŕs

ho zrazil z nôh. Chcel sa zachytiť o kraj stola, pustil revolver, zatackal

sa a sadol si na zem, začudovane sa obzerajúc okolo seba. Nepoznával

svoju izbu, ako sa tak pozeral zdola na prehnuté nohy stola, kôš na

papier a tigriu kožu. Rýchle vŕzgavé kroky sluhu, čo šiel cez salón,

priviedli ho k vedomiu. S námahou pozbieral myšlienky a pochopil, že

je na zemi, a keď zazrel krv na tigrej koži a svojej ruke, pochopil, že sa

chcel zastreliť.

– To je hlúpe! Netrafil som, – povedal, ako hmatal po revolveri.

Revolver bol pri ňom, no on ho hľadal ďalej. Ako tak hľadal, nahol sa

na druhú stranu, stratil rovnováhu a padol, silne krvácajúc.

Elegantný sluha s bokombradami, ktorý sa neraz svojim známym

ponosoval na slabé nervy, sa tak zľakol, keď zazrel svojho pána ležať

na zemi, že ho nechal krvácať a bežal po pomoc. Varia, bratova žena,

prišla o hodinu a s pomocou troch lekárov, po ktorých poslala na všetky

strany a ktorí prišli odrazu, uložila raneného do postele a ostala pri

ňom, aby ho opatrovala.

387

19

Chyba, ktorej sa Alexej Alexandrovič dopustil, keď si pred

stretnutím so ženou nepremyslel alternatívu, že jej ľútosť bude

úprimná, on jej odpustí a ona neumrie – tá chyba sa prejavila v celej

svojej sile dva mesiace po jeho príchode z Moskvy. No chyba, ktorej sa

dopustil, nemala korene len v tom, že túto alternatívu nepremyslel, ale

aj v tom, že sám seba až do dňa stretnutia s umierajúcou ženou dobre

nepoznal. Pri posteli chorej ženy sa po prvý raz v živote poddal

rozcíteniu a súcitu, ktoré v ňom vyvolávalo utrpenie iných ľudí a za

ktoré sa predtým hanbieval ako za škodlivú slabosť; a ľútosť voči nej a

kajanie sa z toho, že si želal jej smrť, a predovšetkým sama radosť z

odpustenia spôsobili, že zrazu pocítil nielen zmiernenie vlastného

utrpenia, ale aj duševnú spokojnosť, akú dosiaľ nepoznal. Zrazu pocítil,

že to, čo bolo prameňom utrpenia, stalo sa prameňom duchovnej

radosti, to, čo sa mu videlo nevyriešiteľné, keď odsudzoval, vyčítal a

nenávidel, bolo prosté a jasné, keď odpúšťal a miloval.

Odpustil žene a ľutoval ju pre jej útrapy a pokánie. Odpustil

Vronskému a ľutoval ho, najmä keď sa dozvedel o jeho zúfalom čine.

Ľutoval aj syna väčšmi ako predtým a vyčítal si, že sa mu málo venuje.

No k novorodeniatku cítil niečo celkom zvláštne, nebola to len ľútosť,

ale aj neha. Spočiatku sa iba z útrpnosti zapodieval tým slabučkým

dievčatkom, ktoré nebolo jeho dcérou a ktoré počas matkinej choroby

zanedbali – istotne by bolo umrelo, nech by sa oň nebol postaral – a tak

ani sám nezbadal, ako mu prirástlo k srdcu. Niekoľko ráz cez deň zašiel

do detskej izby a dlho tam vysedával, až si naňho dojka s pestúnkou,

ktoré sa pred ním sprvu ostýchali, zvykli. Niekedy aj pol hodiny mlčky

pozeral na spiacu šafranovočervenú, opáperenú a zmŕštenú tváričku

dieťaťa a pozoroval vlniace sa záhybčeky na jeho čele a bucľaté rúčky

so zovretými pastičkami, čo si hánkami horlivo šúchali očká a nos.

Najmä v týchto chvíľach bol Alexej Alexandrovič celkom spokojný a

vnútorne vyrovnaný a nevidel na svojom položení nič zvláštne, nič, čo

by sa malo zmeniť.

No postupom času si stále jasnejšie uvedomoval, že čo aký

prirodzený prichodí takýto stav jemu, nedovolia mu v ňom zotrvať.

Cítil, že okrem blahodarnej duchovnej sily, pod vplyvom ktorej bola

jeho duša, existuje sila iná, drsná, rovnako mocná alebo aj mocnejšia,

sila, čo usmerňuje jeho život a čo mu nedožičí v pokore sa oddávať

uzmiereniu, po akom túžil. Cítil, že sa všetci na neho dívajú so

388

spýtavým údivom, že ho nechápu a čosi od neho čakajú. No nadovšetko

jasne pociťoval vratkosť a neprirodzenosť svojho vzťahu k žene.

Keď prešlo rozcítenie, vyplývajúce zo smrti, čo bola tak blízko,

začal Alexej Alexandrovič badať, že sa ho Anna bojí, neznáša ho a

akosi mu nemôže pozrieť rovno do očí. Akoby mu čosi chcela povedať,

no nemá na to odvahu, a tiež akoby tušila, že takto to medzi nimi

nemôže ďalej ísť, a čosi od neho čaká.

Stalo sa koncom februára, že Annina novonarodená dcéra, tiež

Anna, ochorela. Alexej Alexandrovič zašiel ráno do detskej izby, kázal

poslať po doktora a odišiel na ministerstvo. V predizbe zazrel lokaja,

vyšujtášovaného krásavca v medvedej peleríne, čo držal v rukách bielu

kožušinovú pláštenku.

– Kto prišiel? – spýtal sa Alexej Alexandrovič.

– Kňažná Jelizaveta Fiodorovna Tverská, – odpovedal lokaj, ako sa

Alexejovi Alexandrovičovi zdalo, s úsmevom.

Za celé to ťažké obdobie si Alexej Alexandrovič všímal, že jeho

známi zo spoločnosti, predovšetkým ženy, mali preňho a jeho ženu

akési zvláštne pochopenie. Neušlo mu, že všetci v sebe ledva potláčajú

radosť z pánbohviečoho, tú radosť, akú zazrel v advokátových a teraz aj

v lokajových očiach. Všetci boli akísi rozrušení, akoby bola na obzore

nejaká svadba. Každý sa ho pri stretnutí s ťažko skrývanou radosťou

vypytoval na Annino zdravie.

Návšteva kňažnej Tverskej nebola Alexejovi Alexandrovičovi po

chuti, nemal ju rád, a boli tu aj spomienky s ňou späté; pobral sa preto

rovno k deťom. V prvej detskej izbe, ovalený o stôl, s nohami na

stoličke, kreslil voľačo Serioža a veselo štebotal. Anglická

vychovávateľka, čo počas Anninej choroby zastupovala francúzsku a

teraz sedela pri chlapcovi s ručnou prácou, rýchlo vstala, poklonila sa a

štuchla Seriožu.

Alexej Alexandrovič pohladil syna po vlasoch, odpovedal na jej

otázku týkajúcu sa manželkinho zdravia a spýtal sa, čo povedal doktor

na baby52.

– Povedal, že to nie je nič nebezpečné, a predpísal kúpele, pane.

– Ved má stále bolesti, – povedal Alexej Alexandrovič, započúvaný

do detského plaču v susednej izbe.

– Podľa mňa dojka nie je dobrá, pane, – rázne vyhlásila Angličanka.

– Prečo myslíte? – spýtal sa a zastal.

52 bábätko (angl.)

389

– Tak to bolo aj u grófky Paulovej, pane. Dieťa liečili, liečili, a

vysvitlo, že je jednoducho vyhladnuté; dojka nemala mlieko, pane.

Alexej Alexandrovič sa zamyslel, chvíľu postál a potom vošiel do

druhých dverí. Maličká sa zvíjala, pohadzujúc hlavičkou, v dojkiných

rukách a nechcela ani naliaty prsník, čo jej núkali, ani sa utíšiť, napriek

dvojhlasnému čičíkaniu dojky a pestúnky, čo sa nad ňou skláňali.

– Stále sa to nezlepšuje? – spýtal sa Alexej Alexandrovič.

– Veľmi sú nepokojná, – šepla pestúnka.

– Miss Edwardová vraví, že možno dojka nemá dosť mlieka, –

povedal.

– Aj ja si to myslím, Alexej Alexandrovič.

– Tak prečo nič nepoviete?

– A komu mám povedať? Anna Arkadievna sú stále chorá, – mrzuto

sa bránila pestúnka.

Pestúnka slúžila v dome už dávno. A z týchto jej prostých slov

vycítil Alexej Alexandrovič narážku na svoje položenie.

Dieťa plakalo ešte hlasnejšie, až sa zachádzalo a chripelo.

Pestúnka hodila rukou, zobrala ho dojke z rúk a kolísala ho, pustila

sa s ním chodiť.

– Musíme požiadať doktora, aby dojku prezrel, – povedal Alexej

Alexandrovič.

Vyparádená, na pohľad zdravá dojka sa zľakla, že ju prepustia,

zahundrala si voľačo popod nos, schovala si veľký prsník a opovržlivo

sa uškrnula nad pochybnosťami o svojom mlieku. Aj v tom úškrne

vybadal Alexej Alexandrovič výsmech.

– Chúďa malé! – povedala pestúnka, čičíkajúc dieťa, a len s ním

chodila a chodila.

Alexej Alexandrovič si sadol na stoličku a s trpiteľskou, smutnou

tvárou hľadel na pestúnku, čo chodila z kúta do kúta.

Keď uložila dieťa, čo napokon stíchlo, do hlbokej postieľky a

pestúnka mu ešte popravila hlavničku a odstúpila, Alexej Alexandrovič

vstal a nemotorne stúpajúc na špičky, priblížil sa k postieľke. Chvíľu

nič nevravel, len pozeral ešte vždy so smutným výrazom na dieťa; no

vtom sa mu zjavil na tvári úsmev, čo mu rozvlnil kožu na čele i obočie,

a ticho vyšiel z izby.

V jedálni zacengal a prikázal sluhovi, čo prišiel, aby znova poslali

po lekára. Hneval sa na ženu, že sa nestará o to chutné dieťa, a takýto

nahnevaný nechcel ísť k nej a ani netúžil stretnúť kňažnú Betsy; no

žena by sa mohla čudovať, prečo neprichádza, ako mal vo zvyku, preto

390

sa premohol a šiel do spálne. Ako sa blížil po mäkkom koberci ku

dverám, nechtiac si vypočul rozhovor, ktorý nechcel počuť.

– Keby nemienil odcestovať, chápala by som vaše odmietavé

stanovisko a jeho tiež. Ale váš muž sa musí predsa nad to povzniesť, –

vravela Betsy.

– Nie kvôli mužovi, kvôli sebe nechcem. Nehovorte tak! –

odpovedala Anna rozrušene.

– Dobre, no nemyslíte predsa vážne, že sa nerozlúčite s človekom,

ktorý chcel kvôli vám spáchať samovraždu…

– Práve preto nechcem.

Alexej Alexandrovič zastal s vystrašeným a previnilým výrazom a

chcel sa nebadane vrátiť. No pomyslel si, že by to bolo nedôstojné,

znova sa obrátil, zakašlal a vykročil k spálni. Hlasy zmĺkli, vošiel.

Anna sedela na pohovke v sivom župane, na okrúhlej hlave jej

odstávali husté, nakrátko ostrihané čierne vlasy. Živosť sa jej vytratila z

tváre ako vždy, keď zazrela muža; sklonila hlavu a nervózne sa obzrela

na Betsy. Betsy, oblečená podľa najnovšej módy, v klobúku, čo sa jej

týčil nad hlavou ako tienidlo nad lampou, a v sivomodrých šatách s

výraznými šikmými pásmi sprava doľava na živôtiku, kým na sukni zas

zľava doprava, sedela vedľa Anny – dlhý plochý driek vypätý –

nakláňala hlavu a vítala Alexeja Alexandroviča s posmešným

úsmevom.

– Á, – zvolala s predstieraným údivom. – Som veľmi rada, že ste

doma. Nikde sa neukazujete, od Anninej choroby som vás nevidela.

Počula som, koľko máte starostí. Áno, klobúk dolu pred takým

manželom, – pokračovala s veľavýznamným, sladkým pohladom,

akoby ho dekorovala radom za veľkodušný postoj k žene.

Alexej Alexandrovič sa chladne poklonil, pobozkal žene ruku a

spýtal sa jej, ako sa má.

– Zdá sa mi, že lepšie, – vyhla sa jeho pohľadu.

– No akoby ste mali v tvári horúčkovitú farbu, – namietol Alexej

Alexandrovič s dôrazom na slove „horúčkovitú“.

– Zrejme sme to s tým trkotaním prehnali, – povedala Betsy, – vidí

sa mi, že som sebecká, radšej už pôjdem.

Vstala, no Anna zrazu očervenela a rýchlo ju chytila za ruku.

– Ved ešte ostaňte, prosím vás. Musím vám povedať… nie, vám, –

obrátila sa k Alexejovi Alexandrovičovi a červeň sa jej rozliala po hrdle

a čele. – Nechcem a nemôžem mať pred vami tajnosti.

Alexej Alexandrovič zapukal prstami a sklonil hlavu.

391

– Betsy vravela, že gróf Vronskij sa chce k nám prísť rozlúčiť pred

odchodom do Taškentu. – Nepozerala na muža a bolo zrejmé, že chce

čím skôr povedať všetko, čo ako ťažko jej to padne. – Odkázala som

mu, že ho nemôžem prijať.

– Drahá moja, povedali ste, že to bude závisieť od Alexeja

Alexandroviča, – opravila ju Betsy.

– Ale nie, nemôžem ho prijať, lebo to aj tak nemá… – Zrazu sa

zháčila, pozrela spýtavo na muža (nedíval sa na ňu). – Slovom,

nechcem…

Alexej Alexandrovič sa pohol, že jej chytí ruku. Najprv akoby sa

chcela vyhnúť dotyku jeho vlhkej, žilnatej ruky, čo hľadala jej ruku; no

potom sa očividne premohla a stisla mu ju.

– Som vám vdačný za dôveru, ale… – zahundral namrzene a nie bez

rozpakov zistil, že to, o čom by bol mohol v sebe ľahko a jednoznačne

rozhodnúť, nemôže posúdiť v prítomnosti kňažnej Tverskej – v nej

videl stelesnenie tej drsnej sily, ktorej sa mal podľa spoločnosti

podriaďovať a ktorá mu nedovoľovala poddať sa láske a odpusteniu.

Zmĺkol s pohľadom upreným na kňažnú.

– Tak teda zbohom, milá moja, – povedala Betsy vstávajúc.

Pobozkala Annu a odišla. Alexej Alexandrovič ju šiel odprevadiť.

– Alexej Alexandrovič! Poznám vás ako naozaj veľkodušného

človeka, – povedala Betsy, keď zastala v malom salóne, a stisla mu ešte

raz pevne ruku. – Nemám sa medzi vás čo miešať, ale tak veľmi mám

rada Annu, a tak veľmi si vážim vás, že si dovolím dať vám radu.

Prijmite ho. Alexej Vronskij je stelesnená česť a napokon – odchádza

do Taškentu.

– Ďakujem, kňažná, za vašu účasť a rady. Ale o tom, či moja žena

niekoho prijme, alebo neprijme, rozhodne ona sama.

Zo zvyku to povedal dôstojne, s nadvihnutým obočím, no hneď si aj

pomyslel, že vravieť si môže, čo chce, v jeho situácii o dôstojnosti

nemôže byť reči. A to mu potvrdil aj zle potlačovaný zlomyseľný a

ironický úsmev, s akým na neho Betsy pozrela.

20

Alexej Alexandrovič sa odobral od Betsy v dvorane a vrátil sa k

žene. Ležala, ale keď sa ozvali jeho kroky, rýchlo si sadla, zaujala

predošlú polohu a uprela naňho vystrašené oči. Poznal, že plakala.

392

– Som ti vďačný za dôveru, – krotko zopakoval po rusky, čo pred

Betsy povedal po francúzsky, a sadol si k nej. Keď hovoril po rusky a

tykal jej, Annu to nesmierne popudzovalo. – A som ti vďačný, že si sa

tak rozhodla. Aj ja si myslím, že keď už raz gróf Vronskij odchádza,

vskutku nemá cenu, aby sem chodil. Ostatne…

– Už som raz povedala, načo to stále opakovať? – prerušila ho Anna

zrazu podráždene, nestačila sa ovládnuť. „Vskutku nemá cenu,“

pomyslela si, „aby sa človek prišiel rozlúčiť so ženou, ktorú miluje, pre

ktorú chcel zomrieť, zničiť sa, a ktorá bez neho nemôže žiť. Vskutku to

nemá cenu!“ Stisla pery a sklopila blýskavé oči na jeho ruky s

navretými žilami, čo sa pomaly treli jedna o druhú.

– Nebudeme už o tom nikdy hovoriť, – dodala pokojnejšie.

– Nechal som tú vec na teba a som veľmi rád… – chcel pokračovať

Alexej Alexandrovič.

– Že sa moje želanie zhoduje s vaším, – dokončila rýchlo, dráždilo

ju, že hovorí tak pomaly, zatiaľ čo ona vopred vie všetko, čo povie.

– Áno, – potvrdil, – a kňažná Tverská sa celkom nemiestne mieša do

našich ťažkých rodinných problémov. Najmä keď ona…

– Neverím ani slovo z toho, čo sa o nej hovorí, – rýchlo ho prerušila

Anna, – viem, že ma má úprimne rada.

Alexej Alexandrovič na to nič nepovedal, len si vzdychol. Nervózne

sa pohrávala so strapcami na župane a dívala sa naňho s pocitom

fyzického odporu; pre ten pocit si robila výčitky, ale premôcť sa

nemohla. Teraz mala len jednu túžbu – zbaviť sa jeho odpornej

prítomnosti.

– Práve som poslal po lekára.

– Nič mi nie je, načo mi bude lekár?

– Ale malá veľmi plače, vraj má dojka málo mlieka.

– A prečo si mi nedovolil pridájať, keď som ťa o to tak prosila? No,

darmo (Alexej Alexandrovič pochopil, čo to „darmo“ znamená), je to

len dieťa, a utrápia ho. – Zazvonila a kázala dieťa doniesť. – Prosila

som, aby som ju smela pridájať, a teraz, aby som počúvala výčitky.

– Ja nevyčítam…

– Ale áno, vyčítate! Bože môj! Prečo som neumrela! – Zavzlykala. –

Prepáč, som podráždená, nespravodlivá, – povedala, keď sa ovládla. –

Ale teraz už choď…

„Nie, takto to nemôže ostať,“ povedal si Alexej Alexandrovič

rozhodne, keď odchádzal od ženy.

Dnes si po prvý raz celkom jasne uvedomil neudržateľnosť svojej

situácie z hľadiska spoločnosti, ženinu nenávisť, a vôbec moc onej

393

drsnej tajomnej sily, čo mu v rozpore s jeho vnútrom usmerňuje život,

nanucuje svoju vôľu a dožaduje sa zmeny jeho vzťahu k žene. Videl

jasne, že celá spoločnosť aj žena čosi od neho chcú, ale čo to má byť,

nevedel. Cítil, že v ňom preto narastá zloba, čo mu rozvracia pokoj a

narúša záslužnosť jeho činu. Myslel si, že by pre Annu bolo lepšie,

keby prerušila styky s Vronským, no ak sa všeobecne usudzuje, že to

nejde, bol dokonca ochotný znova ich tolerovať, len nech deti nevystaví

hanbe, nech mu zostanú a nech sa jeho položenie nezmení. Akokoľvek

to bolo zlé, predsa to bolo lepšie ako úplná roztržka, pri ktorej by sa

ona ocitla v beznádejnom hanebnom postavení a on by prišiel o všetko,

čo má rád. No cítil sa bezmocný; dobre vedel, že sú všetci proti nemu a

že mu nedovolia spraviť to, čo sa mu v danej chvíli zdá prirodzené a

správne, a donútia ho spraviť niečo, čo je zlé, ale im sa zdá nevyhnutné.

21

Betsy práve vychádzala z dvorany, keď sa vo dverách stretla so Ste-

panom Arkaďjičom, ktorý prichádzal rovno od Jelisejeva, kde bolo

dostať čerstvé ustrice.

– Á! Kňažná! Aké príjemné stretnutie! – zvolal. – Práve som bol u

vás.

– Dlho spolu nepobudneme, práve som na odchode, – usmiala sa

Betsy a začala si naťahovať rukavicu.

– Počkajte chvíľu s tou rukavicou, kňažná, nech vám pobozkám

rúčku. Ak za niečo velebím návrat starosvetskych manierov, je to

bozkávanie rúk. – Bozkal jej ruku. – Kedy sa uvidíme?

– Nie ste toho hoden, – odvetila Betsy s úsmevom.

– A veru som, a ešte ako, stal sa totiž zo mňa náramne seriózny pán.

Dávam do poriadku nielen vlastné, ale aj cudzie rodinné záležitosti, –

vyhlásil s veľavýznamnou tvárou.

– Ach, to som rada! – odpovedala Betsy, ktorá hneď pochopila, že je

reč o Anne. Vrátili sa do dvorany a utiahli sa do kúta. – Utrápi ju, –

zašepkala Betsy veľavýznamne. – Je to absurdné, absurdné…

– Som rád, že sa na vec tak dívate, – Stepan Arkaďjič pokýval

hlavou s vážnym, trpiteľsko-súcitným výrazom, – kvôli tomu som

prišiel do Petrohradu.

– Celé mesto o inom ani nehovorí, – pokračovala. – Je to absurdná

situácia. Anna sa doslova stráca. On si neuvedomuje, že Anna nepatrí k

ženám, ktoré naľahko berú svoje city. Jedno, alebo druhé: buď nech si

394

ju niekam odvezie, postupuje energicky, buď nech sa rozvedie. Ale toto

bude jej koniec.

– Áno, áno… veď to… – vzdychol Oblonskij. – Preto som aj prišiel.

Totiž nielen preto… Spravili zo mňa komorného pána, patrí sa prísť

poďakovať. No predovšetkým treba dať toto do poriadku.

– No, pomáhaj vám pánboh!

Šiel s kňažnou Betsy až do predsiene, ešte raz jej pobozkal ruku

povyše rukavičky, tam, kde bije pulz, natáral jej kopu pikantných

nezmyslov, že už ani nevedela, či sa má hnevať, alebo smiať, a pobral

sa k sestre. Našiel ju uplakanú.

Aj keď Stepan Arkaďjič priam sršal dobrou náladou, okamžite a

celkom prirodzene nasadil sústrastný, poeticko-vzrušený tón, ktorý

zodpovedal jej duševnému rozpoloženiu. Spýtal sa jej, ako sa má a ako

strávila doobedie.

– Veľmi, veľmi zle. Aj deň, aj doobedie, i všetky minulé a budúce

dni.

– Vidí sa mi, že sa poddávaš pesimizmu. Vzchopiť sa treba, brať

život jednoducho. Viem, že je to nie ľahko, ale…

– Vraj ženy milujú mužov aj pre ich nedostatky, – začala zrazu

Anna, – ale ja ho nenávidím pre jeho cnosť. Nemôžem s ním žiť.

Pochop, pohľad naňho priam fyzicky účinkuje na mňa, celkom strácam

nervy. Nemôžem s ním žiť, nemôžem. Čo mám robiť? Bola som

nešťastná, myslela som, že nešťastnejšia ani nemôžem byť, ale to, čo

prežívam teraz, presahuje všetky moje doterajšie predstavy. Neveril by

si, že ja, ktorá si uvedomujem, že je dobrý, skvelý človek, že vôbec

som ho nie hodna, predsa ho nenávidím. Nenávidím ho za jeho

veľkodušnosť. A neostáva mi nič iné, ako…

Chcela povedať smrť, ale Stepan Arkaďjič jej nedal dohovoriť.

– Si chorá a precitlivená, – povedal, – strašne zveličuješ, ver mi.

Veď to nie je také tragické.

A Stepan Arkaďjič sa usmial. Nikto by si na mieste Stepana

Arkaďjiča zoči-voči takému zúfalstvu nedovolil usmiať sa (úsmev by

bol netaktnosťou), ale v jeho úsmeve bolo toľko dobroty, ba takmer

ženskej nežnosti, že vôbec neurážal, ale chlácholil a upokojoval. Jeho

mierne, upokojujúce reči a úsmevy účinkovali chlácholivo a

upokojujúco ako mandľový olej. A Anna to čoskoro pocítila.

– Nie, Stiva, – povedala. – Som stratená, stratená! Ba horšie ako

stratená! Ešte nie som celkom stratená, nemôžem povedať, že je

všetkému koniec, naopak, cítim, že sa to ešte neskončilo. Som ako

395

napätá struna, čo musí prasknúť. No ešte nie je koniec… a koniec bude

strašný.

– Ale čo, struna sa dá povoľovať aj pomaly. Nieto situácie, z ktorej

by nebolo východiska.

– Čo som sa už narozmýšľala. Je iba jedno…

Z jej vystrašeného pohľadu opäť vyrozumel, že jediné východisko

vidí v smrti, a nedal jej dohovoriť.

– Ale nie, – povedal, – prepáč. Ty nemôžeš posúdiť svoju situáciu

tak ako ja. Dovoľ, nech poviem otvorene svoj názor. – Zas sa obozretne

usmial svojím chlácholivým úsmevom. – Začnem od začiatku: vydala

si sa za človeka od teba o dvadsať rokov staršieho. Vydávala si sa bez

lásky, totiž nevediac, čo je láska. Aj to bola, povedzme chyba.

– Osudová chyba!

– No opakujem: je to fakt, na ktorom sa nedá nič meniť. Potom si

mala, povedzme, to nešťastie, že si sa zaľúbila do iného muža. Je to

nešťastie, no aj to je fakt, na ktorom sa nedá nič meniť. Priznal to aj

tvoj muž a odpustil ti. – Po každej vete sa odmlčal, čakal, že sa Anna

ozve, ale nevravela nič. – Tak je to. Teraz stojí otázka takto: môžeš

naďalej žiť so svojím mužom? Chceš to? Chce to on?

– Neviem nič, celkom nič.

– Sama si predsa povedala, že ho neznášaš.

– Nie, nepovedala. To odvolávam. Nič neviem a ničomu

nerozumiem.

– Dobre, ale dovoľ…

– Ty to nemôžeš pochopiť. Mám pocit, že letím dolu hlavou do

priepasti, no nesmiem nič spraviť pre svoju záchranu. A ani nemôžem.

– To nič, podstelieme ti, zachytíme ťa. Chápem ťa, chápem, že si

nemôžeš vziať na zodpovednosť prejaviť svoje želanie, svoje city.

– Nič si neželám, nič na tomto svete… len aby už bolo po všetkom.

– Ale on to všetko vidí, vie. Alebo si myslíš, že to na neho menej

dolieha ako na teba? Ty sa trápiš, on sa trápi, čo z toho môže vzísť? A

zatiaľ rozvod môže vyriešiť všetko, – dostal zo seba Stepan Arkaďjič

hlavnú myšlienku a pozrel významne na ňu.

Neodpovedala, len pokrútila ostrihanou hlavou. Ale z výrazu jej

tváre, zrazu ožiarenej bývalou krásou, poznal, že si to neželá len preto,

lebo to pokladá za nedosiahnuteľné šťastie.

– Strašne vás ľutujem! Aký by som bol šťastný, keby som dal všetko

do poriadku! – zvolal Stepan Arkaďjič s už smelším úsmevom. – Nie,

nie, nehovor nič! Prosím Boha, aby som vedel patrične vyjadriť, čo

cítim. Idem k nemu.

396

Anna na neho pozrela zadumanými, lesklými očami a nepovedala

nič.

22

Stepan Arkaďjič vkročil do pracovne Alexeja Alexandroviča s tou

trocha slávnostnou tvárou, s akou si sadal do prednostovského kresla vo

svojom úrade. Alexej Alexandrovič chodil po izbe s rukami založenými

za chrbtom a rozmýšľal o tom istom, o čom sa zhováral Stepan

Arkaďjič s jeho ženou.

– Nevyrušujem? – spýtal sa Stepan Arkaďjič a zrazu sa ho pri

pohľade na švagra zmocnili uňho dosť nezvyčajné rozpaky. Aby

rozpaky nejako zamaskoval, vytiahol z vrecka práve kúpenú koženú

tabatierku s novým otváracím patentom, privoňal k nej a vybral si

cigaretu.

– Nie.

Potrebuješ

niečo? – s

nechuťou

sa

opýtal

Alexej

Alexandrovič.

– Áno, rád by som… musím sa s tebou poz… áno, musím sa s tebou

pozhovárať, – dokončil Stepan Arkaďjič a na svoj údiv pocítil akúsi

čudnú plachosť.

Ten pocit bol taký nečakaný a čudný, že Stepan Arkaďjič ani

nepoznal, že je to hlas svedomia, ktorý mu hovorí, že nie je správne, na

čo sa chystá. Stepan Arkaďjič sa premohol a zvíťazil nad svojou

plachosťou.

– Dúfam, že nepochybuješ o mojej láske k sestre a úprimnej

náklonnosti a úcte k tebe, – povedal červenajúc sa.

Alexej Alexandrovič zastal a neodpovedal, ale jeho tvár ohromila

Stepana Arkaďjiča výrazom pokornej odovzdanosti.

– Mienil som, chcel som sa s tebou pozhovárať o sestre, o vzťahu

vás dvoch, – pokračoval Stepan Arkaďjič, ešte stále zápasiac s

nezvyčajnou ostýchavosťou.

Karenin sa smutne usmial, pozrel na švagra, nemo pristúpil k stolu,

vzal stade načatý list a podal ho švagrovi.

– Veď aj ja o inom ani nerozmýšľam. A práve som sa pustil do listu,

myslím totiž, že sa písomne lepšie vyjadrím a okrem toho moja

prítomnosť ju popudzuje, – povedal, keď mu podával list.

Stepan Arkaďjič vzal list, pozrel nechápavo, začudovane do kalných

očí, čo na ňom utkveli, a začal čítať.

397

Vidím, že je Vám moja prítomnosť na ťarchu. Cesta k tomuto

poznaniu nebola ľahká, ale teraz vidím, že je to tak a že sa na tom nedá

nič meniť. Z ničoho Vás neobviňujem a Boh mi je svedok, že keď som

Vás videl v chorobe, úprimne som sa rozhodol zabudnúť na všetko, čo

medzi nami bolo, a začať nový život. Neľutujem a nikdy neoľutujem, čo

som spravil, želal som si len jedno, Vaše blaho a blaho duše Vašej, a

teraz vidím, že som to nedosiahol. Povedzte mi Vy, čo Vám dá

naozajstné šťastie a Vašej duši pokoj. Odovzdávam sa úplne do Vašej

vôle a Vášmu zmyslu pre spravodlivosť.

Stepan Arkaďjič vrátil list a len ďalej nechápavo pozeral na švagra,

nevediac, čo povedať. To ticho bolo také ťaživé, že sa Stepanovi

Arkaďjičovi, kým tak mlčal a nespúšťal oči z Kareninovej tváre,

bolestne zachveli pery.

– Nuž toľko som jej chcel povedať, – Alexej Alexandrovič sa

odvrátil.

– Áno, áno… – na viac sa Stepan Arkaďjič nezmohol, slzy mu

zovreli hrdlo. – Áno, áno. Chápem vás, – vytisol zo seba napokon.

– Chcem vedieť, čo si želá ona, – povedal Alexej Alexandrovič.

– Bojím sa, že si sama neuvedomuje, v akej je situácii. Nevie to

posúdiť, – spamätával sa Stepan Arkaďjič. – Je ubitá, ubitá najmä

tvojou veľkodušnosťou. Ak si prečíta tento list, nebude schopná nič

povedať, len nižšie skloní hlavu.

– Nuž ale čo potom? Ako vysvetliť… ako sa dozviem, čo chce?

– Ak smiem vysloviť svoj názor, myslím, že od teba má vyjsť návrh,

čo urobiť, aby sa tomu urobil koniec.

– Čiže podľa teba treba tomu urobiť koniec? – prerušil ho Alexej

Alexandrovič. – Ale ako? – dodal a spravil nezvyčajné gesto pred

očami, – nijaké reálne východisko nevidím.

– Ak chceš vedieť môj názor… – začal Stepan Arkaďjič a vstal. –

Boli časy, keď si chcel prerušiť… Ak sa teraz nanovo presvedčíš, že

spolu nemôžete byť šťastní…

– Šťastie sa dá chápať rozlične. Povedzme, že na všetko pristúpim,

že nič nechcem. Aké východisko by tu bolo?

– Ak chceš vedieť môj názor… – začal Stepan Arkaďjič s tým

chlácholivým, sladko-nežným úsmevom, s akým sa zhováral s Annou.

Láskavý úsmev bol natoľko presvedčivý, že Alexej Alexandrovič,

vedomý si svojej slabosti a poddávajúc sa jej, bol nevdojak ochotný

uveriť tomu, čo Stepan Arkaďjič povie. – …Anna to, pravda, nikdy

nevysloví; no je len jediné riešenie, ktoré môže chcieť, – pokračoval

398

Stepan Arkaďjič, – a to – zrušenie doterajších vzťahov a všetkých

spomienok na ne. Podľa mňa si vo vašej situácii musíte ujasniť nové

vzťahy. A tieto vzťahy môžu vzniknúť iba vtedy, keď budú obe stránky

voľné.

– Teda rozvod, – prerušil ho štítivo Alexej Alexandrovič.

– Áno, myslím, že rozvod. Áno, rozvod, – červenajúc sa zopakoval

Stepan Arkaďjič. – Je to z každej stránky najrozumnejšie východisko

pre manželov, čo sa ocitnú v takej situácii, v akej ste vy. Čo už sa dá

robiť, keď manželia zistia, že ďalej spolu žiť nemôžu? To sa vždy môže

stať. – Alexej Alexandrovič ťažko vzdychol a zatvoril oči. – Ide tu len

o to, či mieni jeden z manželov uzavrieť nové manželstvo. Ak nie, je to

celkom jednoduché, – dodal Stepan Arkaďjič, ktorý sa už skoro celkom

dostal z pomykova.

Alexej Alexandrovič v tvári až zmraštený od rozrušenia si voľačo

zahundral popod nos a neodpovedal. Všetko, čo sa videlo Stepanovi

Arkaďjičovi celkom jednoduché, premyslel Alexej Alexandrovič tisíc

ráz. A všetko sa mu nielenže nevidelo celkom ľahké, ale naopak,

celkom neuskutočniteľné. Rozvod, ktorý už do podrobností ovládal,

videl sa mu teraz neuskutočniteľný, pretože pocit vlastnej dôstojnosti a

úcta k náboženstvu mu nedovoľovali vziať na seba obvinenie z

fiktívneho cudzoložstva a ešte menej pripustiť, aby žena, ktorej

odpustil a ktorú miluje, bola usvedčená a zhanobená. No rozvod bol

neuskutočniteľný aj z iných, ešte závažnejších príčin.

Čo sa stane v prípade rozvodu so synom? Nechať ho pri matke bolo

vylúčené. Rozvedená matka bude mať vlastnú nezákonnú rodinu, kde

by to s ním – s pastorkom – aj po výchovnej stránke nevyzeralo dobre,

to je viac ako pravdepodobné. Nechať ho pri sebe? Vedel, že by to z

jeho strany bol akt pomsty, a to nechcel. No okrem tohto všetkého

pokladal rozvod Alexej Alexandrovič za celkom neuskutočniteľný,

pretože ak dá naň súhlas, zničí Annu. Do duše mu totiž hlboko zapadli

slová, ktoré povedala v Moskve Daria Alexandrovna, že ak sa rozhodne

pre rozvod, pamätá vlastne len na seba, nie na Annu, ktorú tým zničí

bez nádeje na záchranu. A keď si dal teraz dokopy tieto slová so svojím

odpustením, s láskou k deťom, pochopil ich po svojom. Podľa jeho

terajšieho chápania dať súhlas k rozvodu, dať jej voľnosť, znamenalo

by seba pozbaviť toho posledného, čo ho spája so životom milovaných

detí, a ju – poslednej opory na ceste dobra a uvrhnúť ju do záhuby. Ako

rozvedená, to vedel, bude žiť s Vronským, a ten zväzok bude

nezákonný a hriešny, pretože podľa cirkevných zákonov sa žena

nemôže vydať, pokým žije jej muž. „Bude žiť s ním, a on ju o rok, dva

399

nechá, alebo ona začne žiť s iným,“ rozmýšľal Alexej Alexandrovič.

„A ja, ktorý som dal súhlas na nezákonný rozvod, budem príčinou jej

záhuby.“ Premýšľal o tom už najmenej tisíc ráz a bol presvedčený, že

rozvodové konanie vôbec nie je vec celkom jednoduchá, ako vravel

švagor, ale naopak, celkom neuskutočniteľná. Neveril Stepanovi

Arkaďjičovi ani slovo, na všetko, čo povedal, bol by mal tisíc

protiargumentov, ale počúval ho, lebo si uvedomoval, že v jeho slovách

sa prejavuje oná mocná, drsná sila, ktorá usmerňuje jeho život a ktorej

sa bude musieť napokon podrobiť.

– Ide len o to, ako, za akých podmienok dáš súhlas na rozvod. Anna

nič nechce, prosiť sa neodváži, všetko necháva na tvoju veľkodušnosť.

„Bože môj! Bože môj! Čo som urobil?“ pomyslel si Alexej

Alexandrovič, ktorý si do podrobností predstavil rozvod, pri ktorom

berie vinu na seba muž, a tým istým pohybom, akým si schoval tvár

Vronskij, aj on si od hanby zakryl tvár rukami.

– Si rozčúlený, to chápem. Ale keď pouvažuješ…

„A tomu, kto ťa udrie po tvojom pravom líci, nastav i ľavé, a tomu,

čo ti chce vziať košeľu, nechaj i plášť,“ pomyslel si Alexej

Alexandrovič.

– Áno, áno! – vykríkol piskľavo, – vezmem na seba tú hanbu, aj

syna dám, ale… nebolo by lepšie nechať všetko tak? Napokon, rob, čo

chceš…

Odvrátil sa od švagra, aby mu nevidel do tváre, a sadol si na stoličku

pri obloku. Bol užialený, hanbil sa; ale súčasne s tým žiaľom a pocitom

hanby zmocňovala sa ho aj radosť a pohnutie nad silou svojej pokory.

Stepan Arkaďjič bol dojatý, chvíľu mlčal.

– Alexej Alexandrovič, ver mi, Anna ocení tvoju veľkodušnosť, –

povedal. – Iste to bude vôľa Božia, – dodal, a keď to vyslovil, pocítil,

že to bolo hlúpe, a len horko-ťažko potlačil úsmev nad svojou

hlúposťou.

Alexej Alexandrovič chcel prehovoriť, ale pre slzy nemohol.

– Je to nešťastie osudové, treba sa s ním vyrovnať. Beriem ho ako

fakt, na ktorom sa nedá nič meniť, a usilujem sa pomôcť jej i tebe, –

povedal Stepan Arkaďjič.

Stepan Arkaďjič vychádzal zo švagrovej izby dojatý, no dojatie mu

nijako nebránilo byť spokojný s tým, že vec úspešne skončil, bol totiž

presvedčený, že Alexej Alexandrovič neodvolá, čo povedal. K

spokojnosti sa pripájala i myšlienka, že keď sa táto záležitosť skončí,

bude žene a blízkym známym dávať hádanku: „Aký je rozdiel medzi

mnou a cárom? Keď povolí rozvod cár, nikomu sa neuľaví, keď ja –

400

uľaví sa trom… Alebo: čo mám spoločné s cárom? Keď… Ostatne,

vymyslím si ešte niečo lepšie,“ pomyslel si s úsmevom.

23

Vronského zranenie bolo nebezpečné, aj keď guľka nezasiahla

srdce. Niekoľko dní sa zmietal medzi životom a smrťou. Keď bol po

prvý raz schopný hovoriť, bola v miestnosti iba Varia, bratova žena.

– Varia! – pozrel stroho na ňu, – postrelil som sa nechtiac. A nikdy o

tom, prosím, nehovor, a tak to povedz aj ostatným. Je to priveľmi

hlúpe!

Varia neodpovedala, len sa nad neho sklonila a s radostným

úsmevom sa mu zahľadela do tváre. Oči boli jasné, už nie horúčkovité,

ale ich výraz bol prísny.

– No, chvalabohu! Už ťa to nebolí?

– Trošku, tuto. – Ukázal si na prsia.

– Ukáž, previažem ťa.

Kým ho preväzovala, mlčky na ňu pozeral, zatínajúc široké čeluste.

Potom povedal:

– Nehovorím v horúčke; prosím, postaraj sa, aby sa nešírili reči, že

som to urobil naschvál.

– Veď to aj tak nikto nevraví. Len dúfam, že sa už nikdy nebudeš

chcieť nechtiac zastreliť, – povedala s pátravým úsmevom.

– Vari už nie, no bolo by lepšie… A pochmúrne sa usmial.

No napriek slovám a úsmevu, ktoré Variu tak vyľakali, keď zápal

pominul a Vronskij sa začal zotavovať, zistil, že sa úplne oslobodil od

jednej časti svojho utrpenia. Týmto skutkom akoby bol zo seba zmyl

hanbu a poníženie, ktoré pociťoval predtým. Teraz mohol na Alexeja

Alexandroviča pokojne myslieť. Uznal všetku jeho veľkodušnosť a už

sa necítil ponížený. A navyše sa zase dostal do predošlých životných

koľají. Zas videl možnosť dívať sa ľuďom bez hanby do očí a mohol

žiť, ako bol navyknutý. Jediné, čo si nemohol zo srdca vytrhnúť, aj keď

s tým citom ustavične zápasil, bola ľútosť, hraničiaca so zúfalstvom, že

ju navždy stratil. V jeho srdci dozrelo rozhodnutie, že teraz, keď

vykúpil pred manželom svoju vinu, musí sa jej zriecť a už nikdy sa

nebude smieť postaviť medzi ňu, s jej pokáním, a jej muža; no nemohol

si zo srdca vytrhnúť ľútosť nad stratou jej lásky, nemohol zo

spomienok vymazať chvíle šťastia, ktoré s ňou zažil, ktoré si vtedy tak

málo vážil a ktoré ho teraz so všetkým svojím čarom prenasledovali.

401

Serpuchovskoj si preňho vymyslel vymenovanie do Taškentu, a

Vronskij bez váhania tento návrh prijal. No čím väčšmi sa blížil dátum

odchodu, tým ťažšia bola obeť, na ktorú sa podobral.

Rana sa mu zahojila, už chodieval von a chystal sa na odchod do

Taškentu.

„Ešte raz ju vidieť a potom sa tam kdesi zakopať, zomrieť,“

rozmýšľal a ako chodil po rozlúčkových návštevách, zveril sa s tou

myšlienkou Betsy. S týmto posolstvom zašla Betsy za Annou a

doniesla odmietavú odpoveď.

„Tým lepšie,“ pomyslel si Vronskij, keď dostal túto správu. „Tá

slabosť by ma bola stála zvyšky síl.“

Na druhý deň doobeda prišla za ním Betsy osobne a oznámila mu, že

sa prostredníctvom Oblonského dozvedela dobrú správu: Alexej

Alexandrovič súhlasí s rozvodom, a preto sa s Annou môže stretnúť.

Vronského ani nenapadlo, že by mal Betsy odprevadiť, zabudol na

všetky svoje predsavzatia, nespýtal sa, kedy môže prísť, kde je manžel,

ale hneď šiel ku Kareninovcom. Vybehol hore schodmi, nevnímal nič a

nikoho, a rýchlo, ledva sa premáhajúc, aby nebežal, vošiel do jej izby.

Nerozmýšľal, nevšímal si, či je niekto v izbe, alebo nie, objal ju a

pokryl jej tvár, ruky a hrdlo bozkami.

Anna sa na toto stretnutie pripravovala, premyslela si, čo mu povie,

ale povedať nič nestihla: Vronského vášeň ju strhla. Chcela utíšiť jeho,

utíšiť seba, no bolo neskoro. Cítila to isté, čo on. Pery sa jej triasli, dlho

nemohla nič povedať.

– Áno, podmanil si si ma, som tvoja, – vyslovila napokon a pritisla

si k prsiam jeho ruku.

– Inak to ani nemohlo byť, – prehovoril. – A bude tak, pokým

budeme žiť. Teraz to viem.

– Je to pravda, – povedala Anna, blednúc čoraz väčšmi, a objala mu

hlavu. – No predsa je len na tom, po všetkom, čo bolo, niečo strašné.

– Všetko prejde, všetko, takí budeme šťastní! Naša láska, ak to je

vôbec možné, bude ešte mocnejšia tým, že má v sebe niečo strašné, –

povedal so zdvihnutou hlavou a odhalil v úsmeve pevné zuby.

A Anna nemohla inakšie, len odpovedať úsmevom – nie jemu, ale

jeho zaľúbeným očiam. Chytila mu ruku a pohladila si ňou studené líca

a ostrihané vlasy.

– Skoro by som ťa s tými krátkymi vlasmi nebol poznal. Tak si mi

opeknela. Hotový chlapec. No aká si bledá!

– Áno, veľmi som slabá, – usmiala sa. A pery sa jej opäť roztriasli.

– Pôjdeme do Talianska, zotavíš sa.

402

– Je vôbec možné, aby sme boli ako manželia, sami, ja a ty, jedna

rodina? – vravela a dívala sa mu zblízka do očí.

– Ja sa len čudujem, ako to vôbec mohlo byť aj inakšie.

– Stiva vraví, že on na všetko pristane, ale ja nemôžem jeho

veľkodušnosť prijať, – hľadela zadumane pomimo Vronského tváre. –

Rozvod nepotrebujem, teraz mi je všetko jedno. Len neviem, ako

rozhodne o Seriožovi.

Nechápal, ako môže v takejto chvíli, vo chvíli, keď sa stretli,

pamätať na syna, myslieť naňho, myslieť na rozvod. Nie je to vari

jedno?

– Nehovor o tom, nemysli na to, – povedal, pohrávajúc sa s jej

rukou – chcel upútať na seba jej pozornosť; ale ona ešte stále

nepozerala na neho.

– Ach, prečo som neumrela, bolo by to lepšie! – Anna neplakala, len

jej po lícach stekali slzy; nútila sa však do úsmevu, aby ho nezarmútila.

Zrieknuť sa lákavého a riskantného vymenovania do Taškentu bolo

by podľa doterajších predstáv Vronského hanebné, ba vylúčené. Ale

teraz sa nezamyslel ani na sekundu, zriekol sa ho, a keď zistil, že na

najvyšších miestach jeho krok neschvaľujú, okamžite odišiel do

výslužby.

O mesiac ostal Alexej Alexandrovič so synom v dome sám: Anna s

Vronským odcestovala do cudziny nerozvedená – rozvod rozhodne

odmietla.

403