Ian McEwan

BETONOVÁ ZAHRADA

The Cement Garden

Přeložila Marie Brabencová-Válková

Copyright Ian McEwan, 1978

Translation Marie Brabencová-Válková, 1988

ISBN 80-85769-10-7

1

Náš táta neumřel mou vinou, někdy mě ale přepadne pocit, že jsem mu

k tomu dopomohl. A neumřít ve chvíli, kdy došlo k obratu v mém

fyzickém dospívání, jevila by se jeho smrt ve srovnání s tím, co

následovalo, bezvýznamná. Týden potom, co umřel, jsem o něm mluvil

se sestrama, a Sue opravdu brečela, když ho saniťáci zabalili do jasně červené plachty a

odnášeli pryč. Byl to popudlivý sušinka,

s prožloutlýma rukama a obličejem, který nenechal nikoho na pokoji. Jak to bylo s jeho smrtí, uvádím tady jen proto, abych vysvětlil, jak jsem se sestrama přišel k takovému množství cementu.

Na počátku toho léta, co mi bylo čtrnáct, zastavil před naším domem

náklaďák. Seděl jsem na schodě u předního vchodu a četl jsem si ve

starých comicsech. Řidič ještě s jedním chlapíkem ke mně přistoupili.

Pokrýval je jemný, přišedlý prach, pod kterým jejich obličeje vypadaly jako tváře duchů.

Oba si ostopryč hvízdali a každý jinou písničku. Vstal jsem a ztopil

jsem comicsy, aby je neviděli. Radši bych byl zrovna četl sportovní

stránku tátovejch novin nebo fotbalový výsledky.

„Cement?“ zeptal se jeden. Zaklesnul jsem si palce o kapsy, přenesl

váhu na jednu nohu a malinko přimhouřil oči. Chtěl jsem něco břitkého a případného podotknout, ale nebyl jsem si jistý, že jsem mu dobře

rozuměl. Nějak jsem to přehnal, takže ten, co mluvil, obrátil oči k nebi a s rukama v bok se zakoukal mimo mě na hlavní dveře. Otevřely se,

vykráčel z nich táta, hryzal dýmku a k boku si tisknul notes.

„Cement,“ opakoval muž, tentokrát oznamovacím tónem. Otec přikývl.

Sroloval jsem comicsy, strčil je do zadní kapsy a šel po cestě za třemi muži k náklaďáku. Otec si stoupnul na špičky, aby dohlédl přes

postranici, vyndal dýmku z úst a znovu přikývl. Chlápek, který zatím

neřekl slovo, neurvale máchl rukou. Ocelová závlačka vylítla a jedna

postranice náklaďáku se s rachotem sklopila. Na podlaze korby ležely ve dvou vrstvách pečlivě zabalené papírové pytle cementu. Otec je

přepočítal, koukl do notesu a řekl: „Patnáct.“ Ti dva chrochtli na souhlas.

To se mi zalíbilo, takováhle řeč. Pro sebe jsem si taky řekl „patnáct“.

Chlápci si hodili každý přes rameno pytel a pustili se po cestě, tentokrát jsem šel vpředu já a otec za mnou. Vzadu za domem ukázal otec vlhkou

troubelí dýmky na propusť na uhlí. Muži hodili pytle do sklepa a vrátili

— 1 —

se k náklaďáku pro další. Otec si udělal do notesu značku tužkou, která z něho visela na kousku provázku. Zhoupl se na patách a čekal. Opřel

jsem se o plot.

Nevěděl jsem, na co ten cement je, a nechtěl jsem, aby mě vystrnadili z tohoto intenzivního pracovního společenství, kdybych dal najevo

nevědomost. Taky jsem počítal pytle, a když byly všechny složené,

stoupl jsem si vedle otce, mezitímco podepisoval dodací list. Pak se beze slova vrátil dovnitř.

Ten večer se naši kvůli těm pytlům hádali. Matka, jinak klidná, tichá osoba, zuřila. Naléhala na otce, ať to všechno pošle zpátky. Právě jsme dovečeřeli. Jak mluvila a mluvila, otec kapesním nožem dloubal

z hlavičky dýmky černou usazeninu do jídla, kterého se sotva dotkl.

Věděl, jak proti ní použít svou dýmku. Předhazovala mu, jak máme málo peněz a že Tom bude brzy potřebovat nové oblečení, až půjde do školy.

Umístil dýmku znovu mezi zuby jako chybějící část vlastní anatomie

a přerušil ji tím, že „nepadá v úvahu“, že by se pytle poslaly zpátky, a tím to skončilo. Protože jsem na vlastní oči viděl náklaďák a těžké pytle a muže, kteří je odnosili, připadalo mi, že je otec v právu. Jak ale vyhlížel nadutě a pošetile, když vyndal dýmku z úst, uchopil ji za

hlavičku a namířil černou troubelí na matku. To jí dodalo, zalykala se vzteky. Julie, Sue a já jsme se vytratili nahoru do Juliiny ložnice a zavřeli za sebou dveře. Podlahou k nám pronikalo stoupání a klesání matčina

hlasu, samotným slovům však nebylo rozumět.

Julie zapřela dveře židlí a Sue si s hihňáním lehla na postel, pěst

nacpanou do pusy. Společně jsme Sue svlékli, a když jsme jí stahovali kalhotky, dotkli jsme se rukama. Sue byla dost hubená. Pokožku měla na hrudníku pevně napjatou a kostrč s nepoddajnou svalovinou se podivně

podobala jejím lopatkám. Mezi nohama jí vyráželo světle narezlé chmýří.

Hráli jsme si s Julií na to, že jsme vědci, zkoumající druh živočicha z jiného světa. Když jsme na sebe nad nahou Sue zírali, dělali jsme, jako že mluvíme německy. Zdola k nám doléhal unavený, naléhavý bzukot

matčina hlasu. Julii ostře vystupovaly lícní kosti, což jí dodávalo

záhadný vzhled nějakého vzácného divokého zvířete. Při umělém světle

měla oči černé a velké. Měkkou linku úst jí ale rušily dva přední zuby a musela trochu špulit rty, aby je skryla. Toužil jsem po tom, prohlížet svou starší sestru, v naší hře se však s něčím takovým nepočítalo.

„Tóbrá?“ Převalili jsme Sue na bok a pak na břicho. Nehty jsme ji

ďubkali do zadku a do stehen. Baterkou jsme jí posvítili do pusy a mezi nohy na malou masitou mišpulku.

— 2 —

„Jaký je fáš násor, herr doktor?“ Julie jí tam přejela navlhčeným

prstem a Sue po páteři přeběhlo lehké zachvění.

Podíval jsem se zblízka. Naslinil jsem si prst a otřel ho o Juliin.

„Nyc vážného,“ řekla nakonec a ukazováčkem a palcem tam Sue

zlehka stiskla. „Ufidíme fšak, jak se to bude fyfíjet, ja?“

Sue žebronila, ať pokračujeme dál. S Julií jsme na sebe znalecky

civěli a neměli jsme o ničem páru.

„Teď je řada na Julii,“ řekl jsem.

„Ne,“ odpověděla jako vždycky. „Na tobě je řada.“ Sue se s námi

nepřestávala dohadovat, stále ještě vleže na zádech.

Přešel jsem přes pokoj, sebral její sukni a hodil ji po ní.

„Nepadá v úvahu,“ procedil jsem skrz pomyslnou dýmku.

„Končíme.“ Zamkl jsem se v koupelně a sedl si na kraj vany se

spuštěnýma kalhotama. Myslel jsem na Juliiny snědé prsty mezi

Sueinýma nohama, až mnou projela rychlá, bolestivá rozkoš. Zůstal jsem celý zkroucený, dokud křeč nepominula a nezačal jsem si uvědomovat,

že hlasy dole už dávno utichly.

Následující dopoledne jsem se svým mladším bratrem Tomem sešel

do sklepa. Sklep byl dlouhý a rozdělený na řadu nesmyslných prostor.

Jak jsme sestupovali po kamenných schodech, Tom se mě držel jako

klíště. Doslechl se o těch pytlích cementu a teď se na ně chtěl podívat.

Propusť na uhlí vedla do té největší sklepní místnosti a pytle tam ležely halabala, tak, jak napadaly na zbytky uhlí z loňska.

Při jedné stěně stála masívní plechová bedna, pozůstatek po otcově

krátkém působení v armádě, a teďka sloužila na koks, aby se nepomíchal s uhlím. Tom se chtěl do ní podívat, tak jsem nadzdvihl víko. Byla

prázdná a černá, tak černá, že jsme v tom prašném světle neviděli dno.

Tom se domníval, že se dívá do hluboké díry, a tak se chytil okraje bedny, zakřičel dovnitř a čekal na ozvěnu. Když se nic nedělo, dožadoval se, aby si mohl prohlédnout ostatní místnosti. Vzal jsem ho do jedné nejblíž u schodiště. Dveře visely na pantech jen na čestné slovo, a když jsem do nich strčil, úplně se poroučely. Tom se zasmál a konečně se dočkal

ozvěny z místnosti, z které jsme právě odešli. V téhle místnosti byly lepenkové krabice s plesnivým prádlem, z kterého jsem nepoznával ani

kus. Tom našel nějaké své staré hračky.

Opovržlivě je převracel nohou a prohlásil, že jsou pro mrňata. Za

dveřmi ležela stará mosazná dětská postýlka, v které jsme svého času

všichni spávali. Tom žadonil, abych mu ji znovu složil, a já ho odbyl, že je to taky pro mrňata.

— 3 —

U paty schodiště jsme se srazili s otcem, který zrovna přišel dolů. A že chce, abych mu pomohl s pytli. Šli jsme za ním zpátky do velké

místnosti. Tom měl strach a držel se pěkně za mnou. Julie mi nedávno

řekla, že když je teď otec poloviční invalida, bude s Tomem bojovat

o matčinu pozornost. Byla to zvláštní představa a nešla mi dlouho

z hlavy: Jak naivní a fantastické pomyšlení, že by spolu malý kluk

a dospělý mužský zápasili. Později jsem se Julie zeptal, kdo vyhraje. Bez zaváhání odpověděla: „Samozřejmě Tom a táta si na něm bude

zchlazovat žáhu.“

S Tomem jednal otec přísně, v jednom kuse ho popichoval.

Používal matku proti Tomovi stejně, jako proti ní používal svou

dýmku. „Takhle se svou matkou nemluv,“ nebo „Seď pořádně, když

s tebou matka mluví.“ Neřekla k tomu nikdy slovo. Když pak otec

z pokoje odešel, prchavě se na Toma usmála nebo mu prsty přihladila vlasy. Teď Tom poodstoupil od vchodu a sledoval nás, jak po podlaze

společně vlečeme pytel za pytlem a vyrovnáváme je do dvou úhledných

řad při stěně. Tenhle druh práce měl otec kvůli svému srdečnímu

záchvatu zakázaný, já si ale dal záležet, aby vlekl stejnou váhu jako já.

Když jsme se sehnuli a každý z nás uchopil cíp pytle, vnímal jsem, jak otálí a čeká, až já napnu síly. Já ale řekl „Raz, dva, tři“ a zatáhl jsem, až když jsem viděl, jak mu naběhly svaly na paži. Musel by to býval

připustit nahlas, kdybych měl na sebe vzít víc než on. Když jsme to

dodělali, poodstoupili jsme, tak jako to dělají dělníci, a prohlíželi si hotovou práci. Otec se jednou rukou opřel o stěnu a ztěžka oddychoval.

Záměrně jsem dýchal tak zlehka, jak jen to šlo, nosem, dokonce i když se mi z toho dělalo mdlo. Dal jsem si nedbale ruce v bok. „Na co to

všechno chceš?“

Usoudil jsem, že teď mám právo se zeptat.

Vyrážel slova mezi jednotlivými nádechy. „Na zahradu.“

Čekal jsem, že ještě něco dodá, ale po chvíli se otočil k odchodu. Ve dveřích chňapl Toma za paži. „Koukni, jaký máš ruce,“ vyjel na něho,

aniž si uvědomil, jak Tomovu košili vlastní rukou zaneřádil. „Plav,

koukej mazat nahoru!“ Nechal jsem je jít napřed a pak jsem začal zhášet světla. Když otec zaslechl cvakání vypínačů – tak mi to aspoň

připadalo –, zastavil se u paty schodiště a přísně mi začal připomínat, ať zhasnu všecka světla, než půjdu nahoru.

„To právě dělám,“ řekl jsem podrážděně. On ale cestou do schodů

hlasitě kašlal.

Zahradu otec spíše konstruoval než kultivoval podle plánů, které

někdy večer rozkládal na kuchyňském stole, a my mu nakukovali přes

— 4 —

rameno. Byly tam úzké dlážděné cestičky, které se umně vinuly ke

květinovým záhonům, k nimž nebylo dál než pár stop. Jedna cestička

obtáčela skalku jako horská stezka. Jednou ho rozčililo, když uviděl

Toma, jak si to namířil rovnou ze strany přes skalku a cestičku použil jako schody.

„Co nejdeš pořádně?“ křikl na něho z okna kuchyně. Byl tam také

trávník ve velikosti karetního stolku, vyvýšený pár stop na podstavci z kamenů. Kolem trávníku zbylo místo zrovna tak na jednoduchou řádku

měsíčků. Sám tomu říkal visutá zahrada. Přesně uprostřed visuté zahrady stála sádrová socha tančícího Pana. Místy se náhle objevovaly schody, tu nahoru, tu zas dolů. Byl tam i rybníček s modrým plastikovým dnem.

Jednou přinesl domů v sáčku z umělé hmoty dvě zlaté rybičky. Ptáci je ještě téhož dne zhltli. Cestičky byly tak úzké, že člověk snadno ztratil rovnováhu a upadl na záhon. Květiny vybíral podle jejich úpravnosti

a symetrie.

Nejvíc miloval tulipány a vysázel je v přesné vzdálenosti od sebe.

Neměl rád keře ani břečťan nebo růže. Nepěstoval by nic, co vytváří

porosty. Kolem nás byly domy vyklizené a v létě ta neobydlená místa

bujně zarůstala kvetoucím plevelem.

Před svým prvním srdečním záchvatem otec zamýšlel vystavět kolem

svého výlučného světa vysokou zeď.

V naší rodině se omílalo několik žertů, které vymyslel a udržoval

v chodu otec. Ze Sue si utahoval kvůli jejímu téměř neviditelnému obočí a řasám, z Julie pro její ctižádost stát se slavnou atletkou, z Toma, že se občas počurává do postele, z matky, že je slabá v matematice, a ze mě kvůli uhrům, které se mi zrovna v té době začaly dělat. Jednou při večeři jsem mu podal talíř s jídlem a otec poznamenal, že si nepřeje, aby se jeho jídlo dostávalo tak blízko k mému obličeji. Vypukl okamžitý rituální

smích. Protože vtípky, jako třeba tenhle, inscenoval otec, žádný z nich nebyl nikdy namířen proti němu. Ten večer jsem se s Julií zamkl v její ložnici a pustili jsme se do sepisování surových, promyšlených žertů. Ať nás napadlo cokoli, připadalo nám to ohromně zábavné. Žuchli jsme na

podlahu v pevném objetí a vřeštěli jsme blahem. Zvenčí bušili do dveří Tom a Sue a dožadovali se vstupu. Za nejlepší žert jsme považovali

položit otázku a odpovědět na ni. Některé se týkaly otcovy zácpy. Věděli jsme ale, kam nejlíp zacílit. Vybrali jsme ty nejlepší nápady, ještě je vylepšili a nazkoušeli je. Pak jsme den dva vyčkávali. Večeřelo se a při té příležitosti vyrukoval zase s mýma uhrama. Počkali jsme, až se Sue

a Tom přestanou řehtat. Srdce mi tak mlátilo, že mi dalo práci, aby to

— 5 —

vyznělo jakoby nic, konverzačně, tak, jak jsme si to nazkoušeli. Řekl jsem: „Dneska jsem viděl v zahradě něco, co mě přímo umrtvilo.“

„Prosím tě,“ na to Julie. „A co?“

„Kytku.“

Jako by nás nikdo neslyšel. Tom si povídal sám se sebou, máti si nalila do šálku trochu mléka a otec si dál s nevýslovnou péčí mazal krajíc

chleba máslem. Když se mu máslo dostalo přes okraj chleba, rychlým

klouzavým pohybem ho máznul zpátky. Pomyslel jsem si, že bychom to

snad měli zopakovat hlasitěji, a mrknul jsem po Julii. Dívala se jinam.

Otec dojedl chleba a odešel z místnosti. Matka řekla: „To bylo nanejvýš nevkusné.“

„Jaké?“ Neřekla mi ale už ani slovo. Z otce se neměla dělat

šprťouchlata, to nebyla legrace. Rozladilo ho to. Cítil jsem se provinile, přestože jsem si zoufale přál být v povznesené náladě. Snažil jsem se Julii přesvědčit o našem vítězství, aby mohla na oplátku přesvědčit zas ona mě. Tu noc jsme si vzali Sue mezi sebe. Hra nás ale vůbec netěšila, Sue se otrávila a odešla. Julie byla pro to, abychom se omluvili, nějak si to u něho vyžehlili. S tím jsem se nemohl smířit, když ale na mě o dva dny později poprvé promluvil, moc se mi ulevilo. Pak po dlouhou dobu

nepadlo o zahradě slovo, a když se na kuchyňském stole rozložil se

svými plány, prohlížel si je sám. Po prvním srdečním záchvatu přestal na zahradě pracovat úplně. Plevel se prodral puklinami v dláždění, část skalky se zřítila a rybníček vyschl. Tančící Pan spadl na bok a rozlomil se na dva kusy, a nepadlo o tom slovo.

Možnost, že bychom Julie a já nesli za tento rozklad odpovědnost, mě

naplňovala hrůzou a rozkoší.

Krátce po cementu přivezli písek. Jeden roh přední zahrady zabrala

světle žlutá hromada. Ukázalo se, nejspíš nám o tom řekla matka, že je v plánu obklopit dům vpředu i vzadu jednolitou betonovou plochou. Otec to jednou večer potvrdil.

„Bude to úpravnější,“ řekl. „Nebudu teď už schopný zahradu

udržovat,“ poklepal si dýmkou na levou stranu hrudi, „a matce se na

čisté podlahy nenanosí špína.“ Byl natolik přesvědčený o soudnosti

svých nápadů, že proti jeho plánům – spíše z rozpaků než ze strachu –

neřekl nikdo ani ň. Ve skutečnosti se mi pomyšlení na velkou betonovou plochu kolem domu zalíbilo. Bude se tam moct hrát fotbal. Už jsem viděl, jak tam přistávají helikoptéry. Míchat beton a pokrýt jím zplanýrovanou zahradu však hlavně znamenalo fantastické porušení zavedeného

pořádku věcí. Dostal jsem se ještě víc do varu, když otec začal mluvit o tom, že se půjčí míchačka.

— 6 —

Matka mu to musela vymluvit, protože jsme se jednoho červnového

sobotního dopoledne pustili do práce se dvěma lopatami. Ve sklepě jsme roztrhli jeden papírový pytel a naplnili zinkový kbelík jemným, světle šedým práškem. Pak šel otec ven, aby si ode mě kbelík vzal propustí na uhlí.

Když se předklonil, vytvořil proti bílému, jednotvárnému nebi temnou

siluetu. Vysypal cement na cestičku a vrátil mi kbelík, abych ho znovu naplnil. Když jsme měli toho cementu venku dost, přivezl jsem zepředu kolečko písku a přisypal ho k hromadě. Otec měl v plánu udělat kolem

domu pevnou cestu, aby se dal písek snadno přepravovat z přední

zahrady dozadu.

Až na občasné strohé otcovy příkazy jsme spolu nepromluvili.

Byl jsem spokojený, že tak přesně víme, co děláme a co ten druhý

zamýšlí, že spolu nepotřebujeme mluvit. Pro tentokrát mi s ním bylo

dobře. Zatímco jsem šel s kbelíkem pro vodu, navršil cement s pískem na jednu hromadu a udělal doprostřed důlek. Já míchal, otec přilíval vodu.

Ukázal mi, jak si mám opřít předloktí o koleno, abych dokázal vynaložit větší sílu.

Předstíral jsem, že už to umím. Když byla směs hladká, rozhrnuli jsme ji po zemi. Pak si otec klekl a uhlazoval povrch plochou stranou krátkého prkna. Stál jsem za ním a opíral se o lopatu. Zvedl se, opřel se o plot a zavřel oči.

Když je otevřel, zamrkal, jako by ho udivovalo, kde se nalézá, a řekl:

„Tak pokračujem.“ Celý proces jsme zopakovali.

Plné kbelíky propustí na uhlí, kolečko písku, vodu, míchání

a rozhrnování a uhlazování.

Po čtyřech rundách jsem začal zpomalovat tempo z nudy a kvůli mně

už známému nutkání. Často jsem zíval a pociťoval jsem slabost

v kolenou. Ve sklepě jsem si strčil ruce do trenýrek. Uvažoval jsem, kde vězí sestry. Proč nepomáhají?

Podal jsem naplněný kbelík otci a pak jsem mu řekl, teda jeho obrysu, že potřebuju na záchod. Povzdechl si a zároveň mlaskl. Uvědomoval

jsem si jeho netrpělivost, a tak jsem sebou nahoře hodil. Jako obvykle jsem si představoval Juliinu ruku mezi Sueinými stehny. Zezdola ke mně doléhalo rachocení lopaty. Otec sám míchal beton. Pak se to stalo.

Objevilo se mi to úplně nečekaně na zápěstí, a i když jsem to znal

z vtipů a učebnic biologie a čekal na to dlouhé měsíce v naději, že

nejsem jiný než ostatní, najednou mě to ohromilo a dojalo. Na hebkých chloupcích ruky se mi přes okraj šedavé šmouhy od cementu leskla

skvrna bezbarvé tekutiny, nikoliv mléčné, jak jsem se domníval. Dotkl

— 7 —

jsem se toho jazykem. Nemělo to žádnou chuť. Dlouho jsem na to zíral, zblízka jsem pátral po těch malých věcičkách s mrskavými ocásky. Co

jsem to pozoroval, vyschlo to do stěží pozorovatelné lesklé slupky, která rozpukala, když jsem pohnul zápěstím. Rozhodl jsem se, že si to

neumyju.

Vzpomněl jsem si, že otec čeká, a uháněl jsem dolů. Když jsem

procházel kuchyní, matka, Julie a Sue si tam vstoje povídaly. Nezdálo se, že si mě všimly. Otec ležel obličejem dolů na zemi, hlavou na čerstvě rozhrnutém, uhlazeném betonu. V ruce držel prkno. Pomalu jsem se

k němu přiblížil, věděl jsem, že bych měl běžet pro pomoc. Několik

vteřin jsem se nedokázal pohnout. Udiveně jsem na něho zíral, stejně jako před pár minutami na to bezbarvé. Lehký vánek mu nadzvedl

vykasaný cíp košile. Následovně vypukla horečná činnost a hluk. Přijela sanitka a matka s ní odjela spolu s otcem, kterého položili na nosítka a přikryli červenou plachtou. V obýváku Sue brečela a Julie ji utěšovala.

V kuchyni vyhrávalo rádio. Když sanitka odjela, vyšel jsem se dozadu

podívat na naši cestu. Hlavu jsem měl jak vygumovanou, když jsem

sebral prkno a pečlivě vyhladil otcův otisk v měkkém, čerstvém betonu.

— 8 —

2

Během následujícího roku Julie trénovala za školní atletické družstvo.

Už byla držitelkou místních dorosteneckých rekordů ve sprintu na 100

a 220 yardů. Dokázala běžet rychleji než kdokoliv, koho jsem znal. Otec ji nikdy nebral vážně, říkal, že je to bláznovství, aby holka běhala rychle, a nedlouho předtím, než umřel, s námi odmítl jít na sportovní přebory.

Naštvaně jsme na něho dotírali, dokonce i matka se k nám přidala.

Naší zlosti se jen smál. Možná ve skutečnosti s námi chtěl jít, ale nechali jsme ho ve svém středu osamělého a rozmrzelého. V den závodů na to

zapomněl, protože jsme ho nepožádali, aby šel, a tak v posledním měsíci svého života neviděl, jak jeho starší dcera vynikla nad celým polem

závodníků. Přišel o to, jak se její snědé, štíhlé nohy míhaly po trávníku jako břitvy, i o to, jak jsme s Tomem, matkou a Sue přelezli hrazení

a Julii zulíbali, když vyhrála svůj třetí závod. Po večerech Julie často zůstávala doma, myla si vlasy nebo žehlila sklady na své školní

námořnicky modré sukni. Ve škola patřila k těm z mála opovážlivých

holek, které nosily do tuha naškrobenou spodničku, aby se jim sukně

vydouvala a při každém otočení na podpatku zavlnila.

Nosila striktně zakázané punčochy a černé kalhotky. Pětkrát do týdne

si brala čistou bílou halenku. Někdy ráno si svazovala vlasy na šíji zářivě bílou stuhou. Tohle všechno vyžadovalo každý večer značnou přípravu.

Posedával jsem poblíž, sledoval ji u žehlicího prkna a šel jí na nervy.

Ve škole se s klukama přátelila, ale ve skutečnosti si je nikdy nepustila k tělu. Bylo nepsaným rodinným pravidlem, že jsme si nikdy domů

nevodili přátele. Jejími nejbližšími kamarády byly dívky, ty

nejvzpurnější, ty, které už měly svou pověst. Někdy jsem ji ve škole

zahlédl na druhém konci chodby, obklopenou malou, hlučnou skupinkou.

Julie sama se ale držela spíše zpátky. Svou skupinu ovládala a zvyšovala v ní svůj respekt rozkladnou, odstrašující tichostí. Jako Juliin bratr jsem měl ve škole určité postavení, nikdy tam však na mě nepromluvila, ani nedala najevo, že bere na vědomí moji přítomnost.

Nějak v té době se mi po celém obličeji tak rozlezly uhry, že jsem

veškerou osobní hygienu nechal plavat. Už jsem si nemyl obličej ani

vlasy, nestříhal jsem si nehty, ani se nekoupal. Přestal jsem si čistit zuby.

Svým tichým způsobem mě matka neustále kárala, teď jsem se ale cítil

nad její dohlížení povznesen. Když mě lidi budou mít rádi, namítal jsem,

— 9 —

budou mě brát takového jaký jsem. Brzy zrána přicházela matka do mé

ložnice a vyměňovala mi špinavé oblečení za čisté. O víkendech jsem se až do odpoledne povaloval v posteli a pak se vydával na dlouhé, osamělé procházky. Po večerech jsem pozoroval Julii, poslouchal rozhlas nebo

prostě jen tak seděl. Ve škole jsem se s nikým blíž nespřátelil.

Často jsem si sám sebe prohlížel v zrcadle, někdy až hodinu.

Jednou ráno, krátce před svými patnáctými narozeninami, jsem

v příšeří naší obrovské předsíně hledal boty a vtom jsem se letmo zahlédl ve velkém zrcadle opřeném o zeď. Otec měl, co pamatuju, v úmyslu ho

pověsit. Světlo pronikající barevným sklem nad hlavním vchodem mi

zezadu dopadalo na rozcuchané vlasy. V nažloutlém příšeří se ztratily hrbolky a dolíky na mé pokožce. Cítil jsem se vznešeně a jedinečně.

Zíral jsem na svůj vlastní obraz, dokud se nezačal rozostřovat

a ochromovat mě svým vzezřením. S každým úderem mého tepu se ode

mne vzdaloval a zase se vracel a nad jeho hlavou a rameny pulsovala

tmavá gloriola. „A po svým,“ ozvalo se z ní. „Tvrdě.“ A pak hlasitěji.

„Nasrat.“ Z kuchyně mě matka unaveně napomenula. Z misky s ovocem

jsem si vzal jablko a zamířil do kuchyně. Ledabyle jsem zůstal stát mezi dveřmi, pozoroval rodinu při snídani, vyhazoval jablko do výšky a chytal je, pokaždé pronikavě plesklo o dlaň. Julie a Sue si při jídle četly

v učebnicích. Matka, vyčerpaná další nocí beze spánku, nejedla. Zapadlé oči měla šedé a vodnaté. S dotčeným kňouráním se Tom snažil přistrčit si svou židli blíž k její. Chtěl jí sedět na klíně, postěžovala si však, že je moc těžký. Posunula mu židli a prsty mu pročísla vlasy.

Šlo o to, jestli se mnou Julie půjde do školy. Chodívali jsme spolu

každé ráno, teď ale byla radši, když ji se mnou nikdo neviděl.

Nepřestával jsem si pohazovat jablkem a představoval si, jak je tím

všechny znervózňuju. Matka mě upřeně pozorovala.

„Pojď už, Julie,“ řekl jsem nakonec. Julie si nalila další šálek čaje.

„Ještě musím něco udělat,“ prohlásila pevně. „Jdi sám.“

„A co ty, Sue?“ Nezvedla oči od knížky. „Ještě nejdu,“ zamumlala.

Matka mi jemně připomněla, že jsem nesnídal, ale to už jsem byl

v chodbě. Práskl jsem za sebou dveřmi a přešel ulici.

Svého času stál náš dům v ulici plné domů. Dnes stál na prázdném

kusu země, kde děravý vlnitý plech obrůstaly žahavé kopřivy. Ostatní

domy strhli kvůli dálnici, kterou nikdy nepostavili. Někdy si děti

z věžáků přišly hrát k našemu domu, ale většinou se pustily dál po silnici k prázdným montovaným domkům rozkopávat zdi a sebrat všecko, na co

přišly. Jednou jeden zapálily a nikoho to zvlášť nevzrušilo.

— 10 —

Náš dům byl starý a rozlehlý. Postavili ho tak trochu jako hrad, měl

tlusté zdi, malá okna a nad předním vchodem cimbuří. Když na něj

člověk koukal z druhé strany ulice, vypadal jako někdo, kdo se

soustřeďuje, snaží se na něco rozpomenout.

V životě k nám nikdo nepřišel na návštěvu. Ani matka, ani otec, když

ještě žil, neměli mimo rodinu žádné opravdové přátele. Oba byli

jedináčkové a babičky a dědečkové už umřeli. Matka měla vzdálené

příbuzné v Irsku a ty od dětství neviděla. Tom měl pár kamarádů,

s kterými si někdy hrával na ulici, ale nikdy jsme mu nedovolili, aby si je přivedl domů.

Teď už do naší ulice nechodil ani mlékař. Co jen se pamatuju,

poslední lidi, co navštívili náš dům, byli saniťáci, kteří odváželi otce.

Několik minut jsem tam stál a uvažoval, jestli se mám vrátit dovnitř

a říct matce něco na usmířenou. Už jsem chtěl vykročit, když se otevřely hlavní dveře a vyklouzla Julie.

Měla na sobě svůj školní gabardénový černý plášť do deště, v pase

těsně stažený páskem, límec zvednutý. Hbitě se otočila, aby zachytila dveře, dřív než prásknou, a plášť, sukně a spodnička se zavlnily s ní, což byl kýžený efekt.

Doposavad mě nezahlédla. Sledoval jsem ji, jak přehazuje řemen

brašny přes rameno. Julie dovedla běhat jako vítr, chodila ale jako ve snách, strašlivě pomalu, záda rovná, tím nejkratším směrem. Často

vypadala hluboce zamyšlená, když jsme se jí však zeptali, vždycky se

ohradila, že na nic nemyslí.

Nezahlídla mě, dokud nepřešla ulici, pak se napůl usmála, napůl

ohrnula rty a neřekla slovo. Svou mlčenlivostí nám všem trochu naháněla strach, proti tomu by ale znovu namítala – hlas rozechvělý zmatkem –, že jestli se někdo bojí, je to ona. Byla to pravda, byla plachá – říkalo se, že ve škole nikdy nepromluví, aniž by při tom celá nezrudla – měla však v sobě tichou sílu a odtažitost a žila ve výlučném světě vlastním těm, kteří jsou, a vskrytu to vědí, výjimečně krásní. Kráčel jsem vedle ní, zírala před sebe, záda rovná jako pravítko, rty lehce našpulené. Po sto metrech naše ulice vbíhala do jiné. Tam zůstalo stát několik řadových domů. Ostatní domy a všechny budovy v následující příčné ulici strhli, aby se udělalo místo pro čtyři dvacetiposchoďové věžáky. Stály na

rozlehlých plástvích popraskaného asfaltu, kterým se prodíral plevel.

Vyhlížely dokonce ještě starší a smutnější než náš dům. Po celé délce jejich bočních betonových zdí se táhly obrovské, téměř černé skvrny, způsobené deštěm. Nikdy nevysychaly. Když jsme s Julií došli na konec naší ulice, popadl jsem ji za zápěstí a vyhrkl: „Můžu vám vzít tašku,

— 11 —

slečno?“ Odtáhla paži a kráčela dál. Odtancoval jsem pozpátku v jejích šlépějích. Její zamyšlené mlčení mě otravovalo.

„Chceš si to rozdat? Budem závodit?“ Sklopila oči a pokračovala dál

svou cestou. Normálním hlasem jsem se zeptal: „Co se děje?“

„Nic.“

„Jseš votrávená?“

„Ano.“

„Ze mě?“

„Ano“

Chvíli jsem okolkoval, než jsem znovu promluvil. Julie už odplouvala

někam pryč, pohlcená jakousi vnitřní vizí svého hněvu. „Kvůli

mámě?“ zeptal jsem se. Dostali jsme se na úroveň prvního věžáku

a viděli jsme až do chodby. Tlupa dětí z jiné školy se shromáždila

u výtahové šachty. Lenivě se opíraly o stěny, nemluvily, čekaly na

někoho, kdo měl sjet výtahem. Řekl jsem: „Já tedy jdu zpátky.“ Zastavil jsem se.

Julie pokrčila rameny a máchla rukou, čímž dala jasně najevo, že mě

nechává za sebou.

V naší ulici jsem potkal Sue. Při chůzi před sebou držela otevřenou

knížku. Brašnu měla vysoko na zádech pevně přitaženou řemeny. Tom se

štrachal pár kroků za ní. Z toho, jak se ksichtil, bylo jasné, že se strhla další scéna, aby ho dostali z domu. Se Sue jsem se cítil volněji. Byla o dva roky mladší než já, a jestli měla nějaká tajemství, neměl jsem

z nich strach. Jednou jsem v jejím pokoji zahlédl vodičku, kterou si

koupila na „odstranění“ pih. Měla podlouhlý, jemný obličej, bezbarvé rty a unaveně vyhlížející malé oči s téměř neviditelnými řasami. Se svým

vysokým čelem a chomáčovitými vlasy někdy opravdu vypadala jako

z jiné planety. Nezastavili jsme se v chůzi, když jsme se však míjeli, Sue vzhlédla od knížky a řekla: „Přijdeš pozdě.“ A já zamumlal: „Něco jsem zapomněl.“ Tom se obíral vlastním strachem ze školy a mě si nevšímal.

Vědomí, že Sue ho vede do školy, aby matce ušetřila cestu, můj pocit

viny ještě prohloubilo, a já přidal do kroku.

Obešel jsem po straně dům dozadu do zahrady a pozoroval matku

kuchyňským oknem. Seděla u stolu se čtyřmi prázdnými židlemi, před

sebou nádobí a zbytky od snídaně. Přímo proti ní ležela moje netknutá miska ovesné kaše. Jednu ruku měla v klíně, druhou pokrčenou na stole jakoby připravenou, až jí na ni klesne hlava. Na dosah jí stála tmavá, baňatá láhev s pilulkami. V jejím obličeji se prolínaly Juliiny rysy se Sueinými, jako by byla jejich dítětem. Pokožku měla na jemných lícních kostech hladkou a napjatou. Každé ráno si tou nejsytější červení

— 12 —

namalovala rty do dokonalého obloučku. Avšak oči, orámované tmavou

pokožkou, zvrásněnou jak pecka od broskve, měla zapadlé v lebce tak,

až se zdálo, že vyhlíží z hluboké studny. Přihladila si husté, tmavé

kudrliny na temeni. Někdy ráno jsem nacházel její vyčesané vlasy plavat v záchodě. Vždycky jsem nejdřív spláchl. Teď vstala a zády otočená ke mně začala sklízet ze stolu.

Když mi bylo osm, přišel jsem jednou dopoledne ze školy a předstíral, že jsem vážně nemocný. Matka mi to dopřála.

Převlékla mě do pyžama, přenesla mě na pohovku v obývacím pokoji

a zabalila do přikrývky. Věděla, že jsem přišel domů, jen abych ji měl jednou pro sebe, zatímco otec a sestry jsou z domu. Možná byla i ráda, že je s ní přes den někdo doma.

Ležel jsem tam až do pozdního odpoledne a pozoroval ji při práci,

a když byla v jiné části domu, žádostivě jsem naslouchal. Její zjevně nezávislé bytí mi vyrazilo dech.

Existovala dál, i když jsem byl ve škole. Takhle to s ní bylo. Kde kdo existoval dál. Tehdy bylo toto poznání sice významné, nepřinášelo však bolest. Když jsem ji teď pozoroval, jak se předklání, aby smetla se stolu do odpadkového koše skořápky od vajíček, totéž prosté uvědomění si její nezávislé existence s sebou neslo smutek a skrytou hrozbu zároveň.

Nesnesitelná kombinace. Matka nebyla zvláštním výplodem mé fantazie,

ani fantazie mých sester, přesto jsem si kolem ní nepřestal spřádat

představy a přitom ji přehlížet. Jak odnášela prázdnou láhev od mléka, obrátila se najednou k oknu. Rychle jsem ustoupil. Když jsem utíkal

postranní cestičkou, slyšel jsem, jak otevírá dveře a volá na mě.

Koutkem oka jsem ji zahlédl obcházet roh našeho domu. Znovu na mě

zavolala, když jsem se pustil ulicí. Celou cestu jsem běžel a představoval si, jak se její hlas vznáší nad řádkou mých kroků na chodníku.

„Jacku.“

Dohonil jsem Sue, zrovna když zahýbala do školních vrat.

— 13 —

3

Věděl jsem, že je ráno, a věděl jsem, že je to zlý sen.

S vypětím vůle by se mi mohlo podařit se vzbudit. Snažil jsem se

pohnout nohama, aby se jedna dotkla druhé. I ten nejslabší pocit by mě dokázal zakotvit ve světě vně mého snu. Sledovali mě a já nebyl s to je uvidět. V rukou nesli krabici a chtěli po mně, abych se podíval dovnitř, já však spěchal dál. Na okamžik jsem se zastavil a zkusil znovu pohnout

nohama nebo otevřít oči. Ale nebyl čas, někdo přicházel s krabicí a já musel běžet dál. Najednou jsme se střetli tváří v tvář. Dřevěná krabice s panty mohla svého času obsahovat drahé doutníky. Víko bylo

pootevřené na centimetr dva a pro velkou tmu se nedalo nahlédnout

dovnitř. Běžel jsem dál, abych získal čas, a tentokrát se mi podařilo oči otevřít. Než se mi zase zavřely, spatřil jsem svůj pokoj, svou školní košili, ležící přes židli, na podlaze boty podrážkou nahoru. A zase tu byla ta krabice.

Věděl jsem, že vevnitř je malá bytost, kterou tam drží proti její vůli a která strašlivě smrdí. Snažil jsem se vykřiknout v naději, že se vzbudím zvukem svého hlasu. Z hrdla mi nevyšel ani hlásek a nemohl jsem

dokonce ani pohnout rty.

Víko krabice se znovu zvedalo. Nemohl jsem se otočit a utíkat,

protože jsem běžel celou noc a teď jsem neměl na vybranou, než se

podívat dovnitř. S velkou úlevou jsem uslyšel, jak se otevírají dveře mého pokoje a na podlaze haraší kroky. Někdo seděl na kraji mé postele, hned vedle mě, a já jsem mohl otevřít oči.

Matka si sedla tak, že mi uvěznila ruce pod přikrývkou.

Budík ukazoval přes půl deváté a už to bylo nahnutý, jestli přijdu do školy včas. Matka už musela být dvě hodiny vzhůru.

Voněla po karafiátovém mýdle, které používala.

Řekla: „Nastala chvíle, abychom si spolu promluvili. Ty

a já.“ Přehodila si nohu přes nohu a položila si ruce na kolena. Záda měla, stejně jako Julie, rovná jako pravítko. Pociťoval jsem jako nevýhodu, že tak ležím na zádech, a vší silou jsem se snažil posadit. Řekla však:

„Zůstaň ještě chvilku ležet.“

„Přijdu pozdě.“

„Zůstaň ještě chvilku ležet,“ opakovala a položila důraz na poslední

slovo. „Chci si s tebou promluvit.“ Srdce mi začalo mlátit a zakoukal

— 14 —

jsem se mimo její hlavu na strop. Ještě jsem se docela nevzpamatoval ze svého snu. „Podívej se na mě,“ řekla. „Chci ti vidět do očí.“ Pohlédl jsem jí do očí, které mi zneklidněle přejely přes obličej. Přímo jsem v jejím pohledu viděl, jak jsem napuchlý.

„Pohlédl sis poslední dobou v zrcadle do očí?“

„Ne,“ řekl jsem nepravdivě.

„Máš nápadně velké panenky, věděls to?“ Zavrtěl jsem hlavou. „A pod

očima máš váčky, přestože ses zrovna vzbudil.“ Na okamžik umlkla.

Zezdola jsem slyšel, jak ostatní snídají. „A víš, proč tomu tak je?“ Znovu jsem zavrtěl hlavou. Znovu se odmlčela. Předklonila se a naléhavě

pokračovala. „Víš, o čem mluvím, nemám pravdu?“ Srdce mi bušilo, až

mi hučelo v hlavě.

„Ne,“ řekl jsem.

„Ale víš, chlapče. Víš, o čem mluvím. Vidím to na tobě.“

Neměl jsem na vybranou, než to potvrdit svým mlčením. Tato přísnost

se k ní vůbec nehodila; hlas jí zněl nepřirozeně a nevýrazně. Jedině tak se dokázala zhostit svého těžkého úkolu.

„Nemysli, že nevím, co se děje. Dospíváš právě v mladého muže, a já

jsem na to moc pyšná… tohle by býval říkal otec.“ Oba jsme odvrátili

pohled, věděli jsme, že to není pravda. „Dospívání není snadné, když ale budeš se sebou pokračovat tak, jako doposavad, moc si ublížíš. Ublížíš svému dospívajícímu tělu.“

„Ublížím…“ opakoval jsem po ní.

„Ano. Jen se na sebe podívej,“ řekla měkčeji. „Ráno nemůžeš nikdy

vstát, celý den jsi unavený, jsi náladový, nemyješ se ani nepřevlékáš, jsi hrubý na sestry a na mne. A my oba víme, proč tomu tak je.

Pokaždé…“ hlas se jí vytratil, a než by hleděla na mě, zírala si na ruce v klíně. „Pokaždé… když to uděláš, přijde tě to na dvě pinty krve, abys nahradil úbytek sil.“ Pohlédla na mě s nesouhlasem.

„Krve,“ špitnul jsem. Naklonila se a zlehka mě políbila na tvář.

„Nemáš mi za zlé, že jsem ti to řekla, viď?“

„Ne, ne,“ vyhrkl jsem. Vstala.

„Jednoho dne, až ti bude jedenadvacet, změníš názor a poděkuješ mi,

že jsem ti řekla, co jsem ti řekla.“ Přikývl jsem. Sklonila se nade mnou a láskyplně mi prohrábla vlasy, pak rychle odešla z pokoje.

Spolu se sestrama jsme si už víc nehráli v Juliině posteli. Těch her

jsme zanechali krátce nato, co otec zemřel, i když jsme s nimi neskončili kvůli jeho smrti. Sue se začala zdráhat. Snad se dověděla něco ve škole a styděla se za sebe, že nás nechala, abychom jí takové věci dělali. Nikdy jsem se o tom neujistil, protože to bylo něco, o čem jsme nemohli mluvit.

— 15 —

A Julie teď byla mnohem nepřístupnější. Malovala se a měla plno

všelijakých tajemství. Ve škole ve frontě na oběd jsem ji jednou zaslechl, jak o mně mluví jako o „malým bráchovi“, a to mě pěkně ťalo. S mámou

v kuchyni vedly dlouhé hovory, a když jsme tam Tom, Sue nebo já

nečekaně přišli, zmlkly. Stejně jako máma měla Julie připomínky k mým vlasům nebo k mému oblečení, připomínky ani trochu jemné, ale

opovržlivé.

„Smrdíš,“ říkávala vždycky, když se mezi náma něco semlelo.

„Fakticky smrdíš. Proč se nikdy nepřevlékáš?“ Podobné přípodotky mě

ponoukaly k ještě větší klackovitosti.

„Ty krávo,“ zasyčel jsem pokaždé a hnal se po ní, odhodlaný lechtat ji, dokavad nevypustí duši.

„Mami!“ vyvřískla. „Mami, řekni Jackovi, ať mě nechá!“ A matka

vždycky unaveně zvolala, ať zrovna byla, kde byla. „Jacku…“

Posledně, co jsem Julii lechtal, jsem si počkal, až matka bude

v nemocnici. Pak jsem si natáhl velké, špinavé zahradní rukavice, které naposled používal otec, a šel jsem za Julií nahoru do její ložnice. Seděla u stolku, u kterého obvykle dělala domácí úkoly. Stál jsem ve dveřích s rukama za zády.

„Co chceš?“ řekla zhnuseně. Dole jsme se předtím chytli.

„Dostat se ti na kůži,“ řekl jsem bez dalšího a napřáhl k ní obrovské ruce, prsty roztažené. Už jenom samotný pohled na to, jak se k ní

přibližují, ji ochromil. Pokusila se vstát, ale kecla zpátky na židli.

„Opovaž se,“ opakovala mezi probublávajícím chichotáním. „Jen se

opovaž.“

Obrovské ruce byly od ní ještě na decimetry daleko a ona už se

kroutila na židli a vřískala: „Ne… ne… ne.“

„Ale jo,“ já na to, „přišla tvoje poslední hodinka.“ Za paži jsem ji

dovlékl na postel. Ležela s přitaženými koleny a rukama předpaženýma, aby si chránila krk. Neodvážila se spustit z očí obrovské ruce, které jsem nad ní držel připravené střemhlav se na ni vrhnout.

„Jděte ode mě,“ zašeptala. Přišlo mi v tu chvíli legrační, že oslovila rukavice a ne mě.

„Jdou si pro tebe,“ řekl jsem a o pár centimetrů ruce přiblížil. Chabě se pokusila chytit mě za zápěstí, proklouzl jsem jí pod rukama a sevřel ji pevně rukavicemi kolem hrudníku přesně v podpažních jamkách. Jak se

Julie smála a smála a lapala po dechu, smál jsem se také, celý pryč ze své moci. Najednou se jí při té nakládačce začala zmocňovat panika.

Nemohla se nadechnout. Snažila se říct „prosím“, jak jsem ale byl v ráži, nebyl jsem s to přestat. Z plic jí stále unikal vzduch krátkými

— 16 —

klokotavými vzdechy. Jedna ruka se mi v drsné rukavici smekla. Jak

jsem hledal výhodnější pozici, abych si mohl Julii přidržet, ucítil jsem, jak mi po koleně stéká horká tekutina. Vyděšeně jsem vyskočil z postele a setřásl rukavice z rukou. Juliiny poslední záchvěvy smíchu přešly ve vyčerpaný pláč. Slzy jí obtékaly lícní kosti a ztrácely se jí ve vlasech.

V místnosti byla slabě cítit moč. Zvedl jsem rukavice z podlahy. Julie otočila hlavu.

„Vypadni,“ řekla otupěle.

„Promiň,“ řekl jsem.

„Vy…pad…ni.“

Ode dveří nás pozorovali Tom a Sue.

„Co se stalo?“ zeptala se Sue, když jsem vyšel.

„Nic,“ řekl jsem a tiše zavřel dveře.

To se stalo v době, kdy matka čím dál tím častěji chodívala spát brzy zvečera. Říkala, že jen stěží udrží oči otevřené.

„Stačí, když půjdu pár nocí za sebou brzy spát,“ říkala, „a budu zase fit.“

Zůstalo na Julii, aby se postarala o večeři a o to, aby se šlo spát. Se Sue jsme v obýváku poslouchali rozhlas. Přišla Julie a vypnula ho.

„Vynes smetí, jó?“ řekla mi, „a dej popelnice před dům.“

„Do prčic!“ zařval jsem, „já to poslouchám.“ A hmátl jsem po

knoflíku.

Julie ho přikryla rukou. Pořád ještě jsem se styděl za to, co jsem jí udělal, než abych se s ní dohadoval. Jen aby se neřeklo, jsem ještě

zaremcal a už jsem byl venku a vynášel popelnice. Když jsem se vrátil, Sue stála u dřezu a loupala brambory. Později, když jsme usedli k jídlu, zavládlo místo obvyklého randálu napjaté ticho.

Když jsem pohlédl přes stůl na Sue, zahihňala se. Julie se na nás

nedívala, a pokud promluvila, tak jedině potichu na Toma. Když na

chvíli odešla odnést podnos s jídlem nahoru, se Sue jsme se pod stolem kopali a smáli se. Avšak jen jsme ji zaslechli scházet dolů, přestali jsme.

Tomovi se tyhlety večery bez matky nelíbily. Julie ho přinutila

všechno z talíře vyjíst a neměl dovoleno zalézt si pod stůl nebo

vyluzovat legrační zvuky. Nejvíc se ho dotýkalo, že ho Julie nepouští do matčiny ložnice, když spí. Líbilo se mu zavrtat se vedle ní, tak jak byl, oblečený. Když si to namířil nahoru, Julie ho chňapla za zápěstí. „Tam ne,“ řekla tiše. „Maminka spí.“ Tom ukrutně zavyl, ale nevzpíral se, když ho táhla zpátky do kuchyně. Taky se jí trochu bál. Najednou nám byla

tak vzdálená, klidná, jistá si svou pravomocí. Chtěl jsem jí říct: „Hele, Julie, nech už tý komedie. Víme, jaká ve skutečnosti jseš.“ Nepřestával

— 17 —

jsem se na ni dívat, vůbec se na mě nepodívala. Stále se něčím

zaměstnávala a pohledem o mě zavadila jen v rychlosti.

Vyhýbal jsem se tomu, abych se ocitl s matkou o samotě pro případ,

že by si se mnou znovu chtěla promluvit. Ze školy jsem věděl, že to není tak zlé, jak to ona chápe. Ale pokaždé, když jsem si to teď udělal, jednou dvakrát za den, mi vytanula představa dvou pintových láhví od mléka

naplněných krví a uzavřených stříbřitou fólií. Trávil jsem víc času se Sue.

Zdálo se, že mě má ráda, nebo že je připravená mě aspoň snášet. Většinu času trávila doma a četla si u sebe v pokoji a nikdy nenamítala, když jsem se tam povaloval. Četla romány o

děvčatech jejího věku,

třináctiletých nebo tak, která prožívala dobrodružství v internátních školách. Z místní knihovny si půjčovala objemné ilustrované knihy

o dinosaurech nebo o sopkách nebo rybách tropických moří. Někdy jsem

si v nich listoval a prohlížel si obrázky. Nic z toho, o čem se v nich psalo, mě nezaujalo. Kresby dinosaurů mi připadaly podezřelé a řekl jsem Sue, že nikdo nemůže opravdu vědět, jak vypadali. Vykládala mi o kostrách

a o všemožných stopách, které napomáhaly rekonstrukci. Dohadovali

jsme se celé odpoledne. Věděla daleko víc než já, ale umanul jsem si, že ji nenechám vyhrát. Nakonec nás to znudilo a naštvalo a otráveně jsme nechali jeden druhého o samotě. Mnohem častěji jsme si však spolu jako spiklenci povídali o rodině a o všech ostatních lidech, které jsme znali, důkladně jsme rozpitvávali jejich chování a vzhled, jací jsou „ve

skutečnosti“. Uvažovali jsme, jak moc je naše máma asi nemocná. Sue ji zaslechla, když říkala Julii, že znovu začíná chodit zase k jinému

doktorovi. Shodli jsme se na tom, že si naše starší sestra o sobě moc myslí. Ve skutečnosti jsem Sue nebral na vědomí jako dívku. Byla to na rozdíl od Julie pouze sestra, nějaká osoba. Jednoho nekonečného

nedělního odpoledne vešla Julie, zrovna když jsme se vybavovali

o rodičích. Právě jsem říkal, že se vskrytu nenáviděli a že si matka

oddechla, když otec zemřel. Julie se posadila na postel vedle Sue,

přehodila si nohu přes nohu a zívla. Odmlčel jsem se a odkašlal si.

„Pokračuj,“ pobídla mě Julie, „zní to zajímavě.“

Řekl jsem: „To nic nebylo.“

„Aha,“ řekla Julie. Maličko se začervenala a sklopila oči. Teď si zas odkašlala Sue a všichni jsme vyčkávali.

Připitoměle jsem řekl: „Zrovna jsem říkal, že si nemyslím, že máma

tátu měla vůbec někdy ráda.“

„Že by?“ prohodila Julie s předstíraným zájmem. Byla navztekaná.

„Nevím,“ zamumlal jsem. „Možná to víš ty?“

— 18 —

„Proč bych měla?“ Znovu zavládlo ticho, pak Sue řekla: „Dyť s ní

mluvíš víc než my.“

Narůstající ticho bylo vyjádřením Juliina hněvu. Vstala, přešla pokoj, ve dveřích se otočila a tiše řekla: „To jenom proto, že vy dva s ní

nebudete mít nikdy nic společnýho.“ Postávala ve dveřích, čekala na

odpověď a pak odešla a zanechala za sebou téměř neznatelný závan

voňavky.

Příští den jsem se po škole nabídl matce, že s ní půjdu po nákupech.

„Nebudu mít nic na odnesení,“ řekla. Stála v zšeřelé předsíni a před

zrcadlem si uvazovala šátek.

„Mám chuť se projít,“ zamumlal jsem.

Pár minut jsme kráčeli mlčky, pak mi provlékla ruku pod paží a řekla:

„Brzy budeš mít narozeniny.“

Řekl jsem: „No jó, už strašně brzo.“

„Bude ti patnáct, působí to nějak na tebe?“

„Nevím,“ já na to.

Když jsme v lékárně čekali, až matce připraví lék na předpis, zeptal jsem se jí, co říkal doktor. Prohlížela si dárkové balení mýdla v pouzdře z umělé hmoty. Položila ho a zvesela se usmála.

„Ále, jeden jako druhý vykládají nesmysly. Hned tak k nějakému

nepůjdu.“ Pokývla k pultu, kde se vydávaly léky. „Pokud vystačím se

svými prášky.“

Pocítil jsem úlevu. Konečně přinesli lék v masívní hnědé láhvi a já se nabídl, že jí to ponesu. Cestou navrhla, abychom si na mé narozeniny

udělali večírek a abych si pozval pár přátel ze školy. „Ne,“ řekl jsem okamžitě. „Uděláme si to jenom sami jako rodina.“ Po zbytek cesty jsme dělali plány a byli jsme oba rádi, že konečně máme něco, o čem můžeme mluvit. Matka si vzpomněla na večírek, který jsme si udělali na Juliiny desáté narozeniny. Také jsem se na něj pamatoval, to mi bylo osm. Julie plakala, protože jí někdo řekl, že po desátých narozeninách už žádné další nejsou. Stal se z toho na nějakou dobu rodinný žert. Matka ani já jsme se nezmínili, jak zasáhl otec do tohoto večírku a do všech dalších, na které jsem si byl s to vzpomenout. Líbilo se mu, aby děti spořádaně stály vedle sebe a tiše čekaly, až na ně přijde řada při nějaké hře, kterou vymyslel. Hluk, zmatek a

bezúčelné pobíhání dětí ho bezmezné

rozčilovaly. Nebylo jediného narozeninového večírku, během něhož by

s někým neztratil trpělivost. Na Sueiny osmé narozeniny ji chtěl poslat spát za to, že jen tak bloumá okolo. Vložila se do toho matka a byl to vůbec náš poslední večírek. Tom nikdy žádný neměl. Když jsme došli

k přednímu vchodu, mlčeli jsme jako zařezaní. Hledala v kabelce klíč od

— 19 —

hlavních dveří a já uvažoval, jestli není ráda, že tentokrát budeme mít večírek bez něho.

Řekl jsem: „Škoda, že táta…“ a ona řekla: „Chudák. Byl by na tebe

tak hrdý.“

Dva dny před mými narozeninami matka ulehla.

„Budu včas v pořádku,“ řekla, když jsme se přišli se Sue na ni podívat.

„Nejsem nemocná, jenom hrozně, hrozně unavená.“ Dokonce i když

s námi mluvila, udržela jen stěží oči otevřené. Už mi upekla dort a polila ho polevou se soustřednými červenými a modrými kruhy. Úplně

uprostřed stála jedna svíčka. Tom z toho byl celý pryč.

„Není ti patnáct,“ povykoval. „Až budeš mít narozeniny, bude ti

jenom rok.“

Brzy po ránu přišel Tom ke mně do pokoje a vskočil mi do postele.

„Vstávej, vstávej, dneska je ti rok.“

U snídaně mi Julie bez komentáře podala malé kožené pouzdro,

v němž byl kovový hřeben a

nůžky na nehty. Sue mi dala

vědeckofantastický román. Na obálce obrovité monstrum s chapadly

pohlcovalo kosmickou loď na pozadí černé oblohy, probodané jasnými

hvězdami. Vzal jsem si podnos nahoru do matčina pokoje. Když jsem

vstoupil, ležela na zádech s očima dokořán. Posadil jsem se na kraj její postele a vybalancoval podnos na kolenou. Seděla podepřená polštáři

a usrkávala čaj. Pak řekla: „Všechno nejlepší k narozeninám, synu. Po ránu nemůžu mluvit, dokud se něčeho nenapiju.“

Neobratně jsme se objali nad šálkem, který pořád držela v ruce.

Otevřel jsem obálku, kterou mi dala. Vedle přání k narozeninám byly dvě librové bankovky. Na přání bylo vyfotografované zátiší s globusem,

hromádkou starých knih vázaných v

kůži, rybářským náčiním

a kriketovým míčkem. Znovu jsem ji objal a ona řekla „Jémine,“ jak se jí šálek zakymácel na podšálku. Chvíli jsme tak spolu seděli a ona mi tiskla dlaň. Ruku měla prožloutlou a vyzáblou, připadala mi jako kuřecí

pařátek.

Celé dopoledne jsem se povaloval na posteli a četl si knížku od Sue.

Byl to vůbec první román, který jsem přečetl v jednom tahu od první do poslední stránky. Psalo se v něm o drobounkých životodárných výtrusech, putujících v

oblacích galaxiemi, které ozářily zvláštní paprsky

z vyhasínajícího slunce a zplodily kolosální monstrum, které se živilo rentgenovými paprsky a terorizovalo pravidelnou vesmírnou dopravu

mezi Zemí a Marsem. Velitel Hunt měl za úkol tuto příšeru nejen zničit, ale také odstranit její obrovité tělo.

— 20 —

„Nechat ho provždy vznášet se vesmírem,“ sdělil Huntovi při jedné

z jejich četných porad jeden vědec, „by nejen vytvářelo nebezpečí kolize, ale kdo ví, co by s touto zničenou masou mohly učinit jiné kosmické

paprsky. Kdo může říct, jaká další monstrózní mutace by mohla z této zdechliny vzniknout?“

Když mi přišla Julie ke mně do pokoje říct, že matka nebude vstávat

a že si dáme dort u její postele, byl jsem tak zabraný do čtení, že jsem na ni zůstal civět a nechápal jsem, o čem je řeč.

„Proč jí neprokážeš tu laskavost,“ řekla Julie při odchodu, „a nedáš se pro jednou do pořádku?“

Odpoledne Tom a Sue přinesli nahoru dort a šálky. Zamkl jsem se

v koupelně a stoupl si před zrcadlo. Nepatřil jsem k těm, které by si velitel Hunt vzal na palubu své kosmické lodi. Snažil jsem se vypěstovat si bradku, abych zakryl pokožku, ale každý z těch řídkých vousů

přitahoval jako ukazující prst pohled k uhru, z kterého vyrůstal. Napustil jsem umyvadlo horkou vodu a s ponořenými dlaněmi jsem se předklonil

a plnou vahou se opřel o dno umyvadla. Často jsem tímto způsobem

strávil půlhodinu, nakloněný k zrcadlu, ruce a zápěstí v horké vodě. To bylo maximum, co jsem pro mytí udělal. Místo toho jsem snil

s otevřenýma očima, tentokrát o veliteli Huntovi. Když voda vychladla, utřel jsem si ruce a vytáhl z kapsy malé kožené pouzdro. Ostříhal jsem si nehty a učesal si rovné, hnědé vlasy. Zkoušel jsem se učesat na několik způsobů a nakonec jsem se rozhodl oslavit své narozeniny s pěšinkou

uprostřed.

Když jsem vešel k matce do ložnice, Sue začala zpívat „Vše nejlepší

přejeme“ a ostatní se k ní přidali. Dort ležel na nočním stolku a svíčka na něm už hořela. Matka ležela obložená polštáři, a ačkoliv se jí rty

pohybovaly ve zpěvu, její hlas jsem zachytit nedokázal. Když skončili, sfoukl jsem svíčku a Tom poskakoval u postele a vyzpěvoval „Je ti rok, je ti rok,“ dokud ho Julie neumlčela.

„Vypadáš moc pěkně,“ řekla matka. „To ses zrovna vykoupal?“

„Ano,“ odpověděl jsem a rozkrojil jsem dort.

Sue nalila do šálků pomerančovou šťávu, kterou udělala, jak řekla, ze dvou kil opravdivých pomerančů.

„Všecky pomeranče jsou opravdické, viď, mami?“ řekl Tom.

Všichni jsme se zasmáli a Tom, unesený sám sebou, svou poznámku

ještě párkrát zopakoval, ale s ochabujícím úspěchem. Do skutečného

večírku to mělo daleko a já už byl celý netrpělivý, abych se vrátil ke své knížce. Julie udělala při straně postele ze čtyř židlí půlkruh a tam jsme

— 21 —

seděli, uždibovali dort a usrkávali džus. Matka nic nejedla ani nepila.

Julie chtěla, aby se něco dělo, abychom se bavili.

„Řekni nám vtip,“ vyzvala Sue, „ten, cos mi vyprávěla včera.“

A když Sue dovyprávěla vtip a matka se zasmála, pobídla Julie Toma.

„Ukaž nám, jak umíš kotrmelec.“

Museli jsme odklidit židle a talíře, aby se Tom mohl koulet po podlaze a hihňat. Po chvíli ho Julie zarazila a obrátila se ke mně. „Proč nám nezazpíváš písničku?“

„Neznám žádný písničky.“

„Ale jo,“ řekla. „Zkus třeba, ‚Zelené rukávce‘.“

Už samotný název té písně mě míchal. „Rád bych, abys přestala lidem

nakazovat, co mají dělat,“ řekl jsem. „Nejseš Pánbůh, nebo snad jo?“

Vložila se do toho Sue. „Tak předveď něco ty, Julie,“ řekla. Zatímco

jsme se vybavovali, Tom si stáhl boty a vylezl si k matce do postele.

Objala ho paží kolem ramen a sledovali nás, jako bychom byli na míle

daleko.

„Jo,“ řekl jsem Julii. „Pro změnu předveď něco ty.“

Beze slova sebou švihla do prostoru, který jsme udělali Tomovi na

jeho kotrmelce, a najednou stála na rukou hlavou dolů, vypjatá a štíhlá a dokonale nehybná. Sukně se jí přehrnula přes hlavu. Oproti snědé

pokožce jejích nohou bíle zasvítily kalhotky, a viděl jsem, jak se jejich látka poskládala do drobných varhánků kolem podvazkového pásu, který

přilínal k jejímu plochému, svalnatému břichu. Z bílého rozkroku

vyklouzlo pár černých chlupů. Nohy, které držela nejdříve u sebe, začala pomalu rozvírat jako obrovské paže. Znovu nohy spojila a spustila se do stoje na podlahu. Ve zmateném, nezvládnutelném okamžiku jsem si

uvědomil, že stojím a třesoucím se horlivým tenorem zpívám „Zelené

rukávce“. Když jsem skončil, všichni tleskali a Julie mi stiskla ruku.

Matka se ospale usmívala. Všechno jsme rychle sklidili, Julie zvedla

Toma z postele, Sue odnesla talíře a zbytky dortu a já pobral židle.

— 22 —

4

Jednoho horkého odpoledne jsem našel perlík, zapadlý v plevelu

a vzrostlé trávě. Bylo to na zahradě jednoho z opuštěných montovaných domků, kde jsem se celý unuděný poflakoval. Samotné stavení strávil

před šesti měsíci požár. Stál jsem uvnitř začernalého obývacího pokoje, kde se strop zřítil a prkna v podlaze shořela. Jedna příčka zůstala a v ní okénko, kterým se podávalo jídlo z kuchyně. Jedna malá dřevěná

okenice na něm dosud na pantech visela. V kuchyni trčely ze zdi

polámané vodovodní trubky a dráty elektrického vedení a na zemi ležel roztříštěný dřez. Ve všech místnostech vyčouhlý plevel zápasil o kousek světla. Ve většině domů na zbourání je k vidění habaděj předmětů, které zůstaly na svých náležitých místech, a každá ta věc řekne, co se kde dálo – tady se jedlo a tady spalo a támhle sedělo. V tomhle vyhořelém místě však nepanoval žádný řád, všecko bylo pryč. Zkoušel jsem si

v těchto zničených zejících místnostech představit koberce, skříně,

obrazy, židle, šicí stroj. To se mi líbilo, jak teď takovéhle domy vypadají bezvýznamně a nicotně. V jedné místnosti ležela matrace, vmáčknutá

mezi začernalými, zpřeráženými příčnými trámy. Zeď kolem okna se

vydrolila a strop sedl na podlahu. Lidé, kteří na té matraci spávali, pomyslel jsem si, skutečně věřili, že jsou „v ložnici“. Nepovažovali za možné, že by tomu někdy mohlo být jinak. Myslel jsem na vlastní ložnici, na Juliinu, na matčinu, na všechny místnosti, které jednoho dne vezmou zasvé. Vylezl jsem na matraci a balancoval na okraji zřícené zdi

a přemýšlel o tom, když tu jsem zahlédl v trávě rukojeť toho perlíku.

Seskočil jsem ven a sebral ho. Pod masívní železnou hlavou žila šedavá havěť a teď pobíhala sem a tam na svém malém flíčku země ve

zmateném oslepení. Spustil jsem na ni perlík a pocítil, jak se mi pod nohama zachvěla zem.

Byl to dobrý úlovek, nejspíš ho tam nechali hasiči nebo demoliční četa.

Vybalancoval jsem perlík na rameni, nesl ho domů a uvažoval, co by se tak dalo dobře rozmlátit. V zahradě se rozpadala a zarůstala skalka. Jinak tam nic k rozbití nebylo, jedině dlažební kameny a ty už popraskaly.

Rozhodl jsem se pro betonovou cestičku – pět metrů dlouhou a několik

centimetrů silnou. K ničemu nebyla. Svlékl jsem se do pasu a pustil se do ní. Při první ráně se trochu betonu udrolilo, ale při další se nedostavil žádný efekt, dokonce ani prasklina. Odpočinul jsem si a znovu se do

— 23 —

toho dal. Tentokrát se kupodivu udělala velká puklina a odlomil se

dlouhý, slušně velký kus betonu. Měřil napříč přes půl metru a dal se těžko uzvednout. Vyviklal jsem ho a opřel o plot. Už už jsem se znovu rozpřahoval perlíkem, když jsem za sebou zaslechl Juliin hlas. „S tímhle přestaneš.“ Měla na sobě světle zelené bikiny. V jedné ruce držela

časopis, v druhé brýle proti slunci. Na téhle straně domu panoval stín.

Postavil jsem si perlík na zem mezi nohy a opřel se o násadu.

„Co to meleš?“ řekl jsem. „Proč?“

„Máma to vzkazuje.“ Zvedl jsem perlík a největší možnou silou jsem

jím prásknul na cestičku. Přes rameno jsem se ohlédl na sestru. Pokrčila rameny a odcházela.

„Proč?“ zařval jsem za ní.

„Necítí se dobře,“ řekla Julie, aniž se obrátila. „Bolí ji hlava.“ Zaklel jsem a opřel perlík o zeď. Jako samozřejmost jsem vzal na vědomí

skutečnost, že matka už jen zřídkakdy vstává z postele. Byla víc a víc upoutaná na lůžko tak poznenáhlu, že jsme o tom už skoro ani nemluvili.

Od mých narozenin před dvěma týdny vůbec nevstala. Docela dobře

jsme se přizpůsobili. Střídavě jsme jí nosili nahoru podnos a Julie cestou ze školy nakupovala. Sue jí pomáhala vařit a já myl nádobí. Matka ležela obložená časopisy a knihami z knihovny, ale nikdy jsem ji neviděl číst.

Většinu času vsedě proklímala, a když jsem vešel, maličko sebou trhla, probrala se a řekla třeba „Musela jsem na chvilku usnout“. Protože

k nám nechodily žádné návštěvy, nikdo se nevyptával, co s ní není

v pořádku, a tak jsem si po pravdě řečeno tuto otázku nepoložil jasně ani sám sobě. Julie, jak se ukázalo, věděla mnohem víc. Každé sobotní

dopoledne odcházela s receptem a vracela se s nově naplněnou hnědou

láhví. Žádní lékaři nepřicházeli matku prohlížet. „Navštívila jsem tolik doktorů a podstoupila tolik prohlídek, že mi to vystačí až do konce

života.“ To se mi zdálo rozumné, že se přestala zajímat o doktory.

Její ložnice se stala středem domu. Pobývali jsme tam, povídali si

spolu nebo poslouchali její malé rádio, zatímco podřimovala. Někdy

jsem ji zaslechl, jak dává Julii příkazy ohledně nakupování nebo Tomova oblečení, vždycky měkkým, rychlým, tlumeným hlasem. „Až máma

vstane“ se stalo neurčitou vidinou v blízké budoucnosti, kdy vše zase zajede do starých kolejí. Julie se ukázala jako spolehlivá a schopná a já ji podezíral, že svého postavení zneužívá, že si libuje v tom, když mě může komandovat.

„Nejvyšší čas. aby sis uklidil pokoj,“ řekla mi jednou o víkendu.

„Co jako tím chceš říct?“

— 24 —

„Máš tam nepořádek a něco ti tam smrdí.“ Já na to nic. Julie

pokračovala. „Co kdyby sis to tam uklidil? Maminka říkala.“

Protože byla matka nemocná, pomyslel jsem si, že bych měl udělat, co

si přeje. Ve svém pokoji jsem sice nehnul prstem, ale přemýšlel jsem

o tom, ten úklid mi vrtal hlavou. Přede mnou se matka o mém pokoji

nikdy nezmínila, a já si začal myslet, že ani před Julií ne.

Minutu dvě jsem civěl na svůj perlík a pak jsem se pustil do zadní

zahrady. Byla polovina července, do začátku letních prázdnin zbýval

jenom týden a po celých šest týdnů bylo každý den vedro. Člověk si

nedokázal představit, že vůbec kdy znovu zaprší. Julie, celá žhavá do opalování, si vyčistila malou plošinu na vršku rozpadající se skalky.

Každý den se tam po škole na hodinu natáhla na osušku. Ležela s rukama a prsty připláclými k zemi podél těla a každých asi tak deset minut se převrátila na břicho a stáhla si palci ramínka od podprsenky. Líbilo se jí, jak jí tmavnoucí pokožka kontrastuje se školní halenkou. Když jsem se vynořil zpoza rohu, zrovna se uvelebila. Ležela na břiše, hlavu

položenou na předloktí, obličejem odvrácená směrem k zpustlému

kousku půdy vedle dveří, kde skomíraly kopřivy. Vedle sebe, mezi

brýlemi proti slunci a velkou tubou opalovací emulze, měla stát malé

tranzistorové rádio, stříbřité a černé, z něhož se linulo připitomělé repetění mužských hlasů. Od místa, kde ležela, spadala skalka prudce

dolů. Stačilo trochu se pohnout doleva a skutálela by se mi k nohám.

Keře a rostliny zmizely a její svítivé bikiny tvořily na skalce jedinou zeleň.

„Hele,“ přehlušil jsem hlasy z rádia. Neohlédla se po mně, věděl jsem ale, že mě slyší. „Kdy ti máma řekla, abys mi řekla, že mám přestat dělat ten kravál?“ Nepohnula se, ani neřekla slovo, tak jsem se pachtil kolem skalky, abych jí viděl do obličeje. Oči měla dokořán. „Když jsi byla

celou tu dobu tady venku.“ Ale Julie řekla: „Prosím tě, buď tak dobrej a namaž mi trochu záda.“ Jak jsem se hrabal nahoru, nohou jsem uvolnil velký kámen, který se zaduněním spadl.

„Opatrně,“ řekla. Poklekl jsem jí mezi rozhozené nohy a vymáčkl

z tuby na dlaň světlou, krémovitou tekutinu. „Nejvíc to potřebujou

ramena a krk,“ řekla, položila hlavu a odhrnula si vlasy ze zátylku.

I když jsme byli ve výšce jenom necelých dvou metrů, jako by tu povíval mírný, osvěžující vánek. Jak jsem jí vtíral krém do ramenou, všiml jsem si, jak mé ruce vypadají proti jejím zádům bledé a špinavé. Ramínka

měla rozvázaná a courala je po zemi. Když jsem se o kousek přesunul ke straně, rozeznal jsem její prsa, temná ve tmavém stínu jejího těla. Když jsem skončil se zády, řekla přes rameno: „A teďka nohy.“ Tentokrát jsem

— 25 —

krém roztíral, co nejrychleji jsem dokázal, s přivřenýma očima. Bylo

horko a dělalo se mi nanic. Julie znovu položila hlavu na předloktí

a oddychovala pomalu a pravidelně, jako když spí. Z rádia hlásil pištivý hlas s vlezlou jednotvárností sportovní výsledky. Jen co jsem jí nohy přiměřeně natřel, seskočil jsem ze skalky.

„Dík,“ zavolala na mě ospale. Spěchal jsem dovnitř a nahoru do

koupelny. Později ten večer jsem hodil perlík do sklepa.

Každé třetí ráno na mě vyšla řada, abych Toma odvedl do školy.

Vždycky dalo práci přimět ho, aby šel. Někdy vřískal a kopal a musel se vynést z domu. Jednou ráno, krátce před koncem školního roku, mi

cestou docela klidně sdělil, že má ve škole „nepřítele“. To slovo zaznělo z jeho úst záhadně a já se ho zeptal, co jako tím míní. Řekl mi, že tam na něho číhá větší kluk.

„Urazí mi hlavu,“ řekl tónem, který neměl daleko k úžasu. To mě

nepřekvapovalo. Tom byl z těch, co si zrovna koledují, aby si na ně

někdo zasedl. Na šest let byl malý a křehký. Byl bledý, uši mu trochu odstávaly, připitoměle se šklíbil a černé husté vlasy mu vyrůstaly přilízle k jedné straně. A co hůř, byl bystrý takovým tím puntičkářským,

provokativním způsobem – dokonalá oběť hrátek.

„Ukážeš mi ho,“ řekl jsem a narovnal shrbená záda, „a já si to s ním

vyřídím.“ Zastavili jsme se před školou a nahlíželi černým kovovým

mřížovím plotu.

„Támhleten,“ řekl nakonec a ukázal směrem k dřevěné kůlničce. Kluk

vypadal vyzáble, o pár let starší než Tom, zrzavý a pihovatý. Jeden z těch nejhorších darebáků, usoudil jsem. Střelhbitě jsem přešel hřiště, pravou rukou jsem ho popadl za klopu, levou pod krkem, tvrdě ho přirazil ke

kůlně a držel ho tam. Obličej se mu roztřásl a jakoby mu zduřel. Chtělo se mi hlasitě se smát, do takové nálady jsem se tím dostal.

„Dotkni se mýho bráchy jen prstem,“ sykl jsem, „a roztrhnu tě jak

hada.“ Pak jsem ho pustil. V to odpoledne přivedla Toma ze školy domů Sue. Košile mu ze zad visela v cárech a ztratil jednu botu. Jednu tvář měl napuchlou a červenou a koutek úst natržený. Obě kolena měl odřená a na holeních mu zaschly čůrky krve. Levou ruku měl napuchlou a citlivou,

jako by mu po ní šlapali. Jen se dostal domů, začal výt jak divoké zvíře a vyrazil do schodů. „Ať ho máma takhle nevidí,“ křikla Julie. Vrhli jsme se na něho jak smečka psů na zraněného králíka. Odnesli jsme ho do

koupelny v přízemí a zavřeli dveře. Všichni čtyři najednou jsme se tam dost mačkali a Tomův řev nás v té místnůstce ohlušoval. Julie, Sue a já jsme se kolem něho shlukli a při svlékání jsme ho líbali a utěšovali. Sue se také div nerozbrečela.

— 26 —

„Chudák Tom,“ opakovala pořád dokola, „chudák náš malý

Tom.“ Přes to všechno jsem dokázal stále pociťovat k svému nahatému

bráškovi závist. Julie seděla na kraji vany, Tom jí stál mezi koleny

a zakláněl se, jak mu poťupkávala vatou obličej. Volnou rukou ho

objímala přes břicho zrovna nad slabinami. Sue mu na odřené paži

přidržovala studený obklad.

„Byl to ten zrzek?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ zakvílel Tom. „Jeho kamarád.“ Umytý nevypadal tak zřízený

a pocit dramatičnosti opadl. Julie ho zabalila do osušky a vynesla nahoru.

Šel jsem se Sue napřed, abychom matku připravili. Musela něco

zaslechnout, protože vstala z postele a v županu stála připravená sejít dolů.

„Jen se trochu popral ve škole,“ řekli jsme jí. „Už je ale

v pořádku.“ Vrátila se zpátky do postele a Julie strčila Toma k ní. Později, když jsme seděli kolem postele, pili čaj a probírali, co se stalo, Tom, stále zabalený do osušky, usnul.

Jednou večer jsme po večeři zůstali dole. Matka i Tom už oba spali.

Ten den poslala matka Julii k Tomovi do školy, aby si o tom, jak ho

tyranizují, promluvila s třídním učitelem, a tak jsme to probírali. Sue nám řekla, že měla s Tomem ten „nejprapodivnější“ rozhovor. Čekala, až ji jeden z nás vybídne, ať nám to poví.

„A co vlastně říkal?“ zeptal jsem se znuděně, když uběhla půlminuta.

Sue se zahihňala.

„Říkal, ať to nikomu nepovídám.“

„Tak to bys radši neměla,“ na to Julie, Sue ale mlela dál.

„Přišel ke mně do pokoje a zeptal se: »Jaký to je, být holka,« a já na to:

»Bezva, proč?« A on na to, že už má dost toho, že je kluk, a že teď chce být holka. A já řekla: »Když jseš kluk, tak holka být nemůžeš,« a on na to »Ále jo, můžu. Když budu chtít, tak jo.« Tak jsem se zeptala, »Proč chceš být holka?« A on řekl: »Protože tě nikdo nebije, když jseš holka.«

A já na to, že někdy taky jo, ale on opakoval: »Ne, to ne, to ne.« Tak jsem se zeptala: »Jak bys mohl být holka, když každej ví, že jseš kluk?«

a on řekl: »Budu nosit sukně a česat si vlasy jako ty a půjdu holčičím vchodem.« Tak já mu řekla, že něco takového nemůže, a on řekl, že jo, že může, a pak říkal, že to chce za každou cenu, že chce.“

Tak se s Julií smály, že Sue nemohla povídat dál. Ani jsem se neusmál.

Děsilo mě to a fascinovalo.

„Chudáček malá,“ říkala Julie. „Měli bychom ho nechat dělat děvče,

když si to přeje.“ To Sue okouzlilo. Sepjala ruce.

— 27 —

„Tak hezky by vypadal v nějakých mých starých šatech. Brouček

malá.“ Koukly po sobě a rozřehonily se. V ovzduší panovalo zvláštní

vzrušení.

„Vypadal by pěkně přiblble,“ vylítlo ze mě.

„Jo?“ řekla Julie chladně. „Proč si to myslíš?“

„Dobře víte, že by tak vypadal“ Odmlčeli jsme se. V Julii začal

narůstat vztek. Holé paže, při elektrickém osvětlení ještě tmavší než jindy, měla položené na stole.

„Uděláte z něho pitomce,“ reptal jsem, i když jsem tušil, že bych měl držet klapačku, „jen abyste se měly čemu smát.“

Julie tiše řekla: „Tak ty si myslíš, že děvčata vypadají přiblble,

bláznivě, pitomě“

„Ne,“ namítl jsem dotčeně.

„Myslíš si, že je ponižující vyhlížet jako holka, protože si myslíš, že je ponižující být holka. Tomova věc, jestli chce vypadat jako holka.“ Julie se nadechla a hlas jí přešel v tiché reptání. „Holky můžou nosit džíny, stříhat si vlasy nakrátko, nosit košile a polobotky, protože být kluk je úplně v pořádku. Pro holku to znamená postoupit o stupínek výš. Kdežto pro kluka je degradace vypadat jako holka. Podle tebe, protože vskrytu věříš, že být holka je pod úroveň. Proč by sis jinak myslel, že by Toma ponížilo, kdyby si na sebe vzal dívčí šaty?“

„Protože to ponižující je,“ řekl jsem zarytě.

„Proč ale?“ vřískly obě unisono, a než jsem stačil na něco připadnout, Julie řekla: „Kdybych si zítra vzala do školy tvoje kalhoty a ty moji blůzu, brzo bychom viděli, kdo by si to víc odskákal. Kdekdo by si na tebe ukazoval a posmíval se ti.“ Julie ukázala přes stůl, prsty jen pár centimetrů od mého nosu.

„Jen se na něho koukněte! Vypadá jako chacha holka!“

„A koukněte se na ni,“ ukázala Sue na Julii, „v těch kalhotách vypadá, dá se říct skvěle.“ Obě se řehtaly, že si až padly do náruče.

Byly to jen takové řeči, protože příští den šel Tom do školy jako

obvykle a jeho učitel napsal matce dlouhý dopis. Úryvky z něho nám

přečetla nahlas, když jsme se Sue stěhovali stůl z obýváku do její ložnice.

„Mít Toma ve třídě je radost.“ Tuhle větu matka s

velkým

uspokojením přečetla několikrát. Rovněž se jí zalíbila věta „Je to jemné a bystré dítě“. Rozhodli jsme se, že budeme jíst s matkou v ložnici.

Vynesl jsem nahoru také dvě křesílka, a tak se tam dalo sotva projít kolem postele.

— 28 —

Čtení dopisu ji vyčerpalo. Opřela se o polštáře, brýle držela malátně v ruce. Dopis sklouzl na podlahu. Sue ho zvedla a vstrčila zpátky do

obálky.

„Až vstanu,“ řekla matka, „tak ten dolejší pokoj vymalujeme, než tam

dáme zase zpátky všechen ten nábytek.“ Sue si k ní sedla na postel

a vybavovaly se, jaká tam přijde barva.

Seděl jsem za stolem opřený o lokty. Bylo pozdní odpoledne a vedro

pořád nepolevovalo. Obě posuvná okna v ložnici byla vytažená, jak

nejvíc to šlo. Zvenčí bylo slyšet, jak si děti o kus dál na ulici hrají kolem prázdných montovaných domků.

Ojedinělé výkřiky pronikaly šumotem hlasů, někdo vykřikoval něčí

jméno. V místnosti lítalo spousta much. Jednu jsem pozoroval, jak mi

leze po paži. Julie se opalovala na skalce a Tom si někde venku hrál.

Matka usnula. Sue jí vzala brýle z ruky, složila je a položila na noční stolek a pak odešla z pokoje. Poslouchal jsem, jak matka dýchá.

Městnání hlenu v nose způsobovalo, že vyluzovala tichý, vysoký zvuk,

jako když ostří zasviští vzduchem, který najednou utichl. Stůl

z obývacího pokoje tady nahoře, to byla pro mě novinka, které jsem se nemohl nabažit. Poprvé jsem pod tmavým lakem zpozoroval černé

spirály letokruhů. Položil jsem si holé paže na chladnou desku. Stůl sem mnohem víc zapadal a už jsem si ho nedovedl představit dole. Z matčiny postele se krátce ozval tichý, mlaskavý zvuk, jako by se jí zdálo, že má žízeň. Nakonec jsem si šel stoupnout k oknu a zíval jsem ostošest. Měl jsem před sebou ještě úkol, ale protože prázdniny už byly za dveřmi,

nedělal jsem si s tím moc hlavu. Dokonce jsem si ani nebyl jist, jestli se chci na podzim vrátit do školy, a ještě jsem neměl žádné plány, co jiného bych dělal. Venku Tom s jedním stejně starým klukem táhli po ulici

velkou pneumatiku od náklaďáku, až mi zmizeli z dohledu.

Skutečnost, že se s ní vláčeli a nekutáleli ji, způsobila, že jsem se cítil strašně vyčerpaný.

Už jsem znovu sedal za stůl, když na mě matka zavolala, a já si šel

sednout k ní na postel. Usmála se a dotkla se mého zápěstí. Strčil jsem si ruku mezi kolena. Nechtěl jsem, aby se mě někdo dotýkal, bylo moc

horko.

„Co je s tebou?“ zeptala se.

„Nic,“ řekl jsem s povzdechem.

„Nejsi ve své kůži?“ Přikývl jsem. Snažila se mě pohladit, ale seděl

jsem mimo její dosah.

„Doufejme, že se ti podaří najít si o prázdninách nějakou práci, abys měl něco na útratu.“ Zamručel jsem ani že jo, ani že ne a krátce na ni

— 29 —

pohlédl. Oči měla jako obvykle zapadlé a pokožka kolem očí, tmavá

a svraskalá, jako by i ta sloužila k vidění. Vlasy jí ještě víc prořídly a zešedivěly a pár pramenů ulpělo na prostěradle. Přes noční košili si oblékla šedavě růžovou propínací vestu a jeden rukáv se jí nad zápěstím vydouval, jak tam měla zastrčený kapesník.

„Sedni si trochu blíž, Jacku,“ řekla. „Chci ti něco říct a nerada bych, aby nás ostatní slyšeli.“ Posunul jsem se a ona mi položila ruku na paži.

Uplynula minuta, dvě, aniž promluvila. Vyčkával jsem, trochu

otrávený, trochu s podezřením, že se mnou chce mluvit o mém vzhledu

nebo o tom, jak mrhám svou krví. V tom případě jsem byl připravený

odejít rovnou od její postele a z pokoje.

Konečně řekla: „Brzo budu muset nejspíš odejít.“

„Kam?“ zeptal jsem se obratem.

„Do nemocnice, aby dostali příležitost přijít tomu na kloub, ať už je to co chce.“

„Na jak dlouho?“ Odmlčela se, přestala se mi dívat do očí a zahleděla se mi upřeně přes rameno.

„Mohlo by to být i

na dost dlouho, proto s

tebou chci

mluvit.“ Mnohem víc mě zajímalo, jak dlouhou dobu má ve skutečnosti

na mysli. Zalomcoval mnou pocit svobody, o to mi šlo. Řekla však:

„Vlastně to znamená, že ty a Julie budete mít všecko na starosti.“

„Chceš říct Julie.“ To mě otrávilo.

„Vy oba,“ řekla pevně. „Není spravedlivé nechávat všecko na ní.“

„Pak jí teda řekni, že se mám taky starat.“

„Dům je potřeba pořádně udržovat, Jacku, a na Toma se musí dohlížet.

Musíš udržovat všecko čisté a uklizené, jinak víš, co by se stalo.“

„Co?“

„Přišli by a strčili Toma do domova, a tebe a Sue možná také. Julie by tady sama nemohla zůstat. To by pak dům zůstal prázdný, rozneslo by se to a netrvalo by dlouho, lidi by se sem vloupali, odnášeli by věci

a všecko rozbili.“

Stiskla mi paži a usmála se. „A potom, až bych přišla z nemocnice,

neměli bychom se nikdo kam vrátit.“ Přikývl jsem.

„Otevřela jsem ve spořitelně na Juliino jméno účet, peníze na něj

půjdou z mých úspor. Je tam dost pro vás pro všechny na dost dlouhou

dobu, a víc než dost, než se vrátím z nemocnice.“ Uvelebila se na

polštářích a přivřela oči. Zvedl jsem se.

„Tak jo,“ řekl jsem. „Kdy tam půjdeš?“

„Tak za týden, za dva,“ řekla, aniž otevřela oči. Když jsem došel ke

dveřím, dodala: „Čím dřív, tím líp, myslím.“

— 30 —

„Ano.“ Nezvyklý tón mého hlasu ji přiměl otevřít oči. Stál jsem ve

dveřích připravený k odchodu. „Už mě unavuje celý den tady ležet a nic nedělat,“ řekla.

O tři dny později byla mrtvá. Julie ji našla v pátek odpoledne, když se vrátila ze školy, v poslední den školního roku. Sue se šla s Tomem

koupat a já dorazil pár minut po Julii. Když jsem došel na naši přední cestu, uviděl jsem ji, jak se vyklání z matčina okna. Zahlédla mě, ale ignorovali jsme se. Nešel jsem nahoru hned. Sundal jsem si bundu a boty a vypil jsem sklenici studené vody z kohoutku v kuchyni.

Kouknul jsem do lednice, jestli tam není něco k jídlu, našel jsem

nějaký sýr a snědl ho s jablkem. Dům byl velice tichý a já se cítil

sklíčený z tolika prázdných týdnů před sebou.

Ještě jsem nenašel práci, po pravdě jsem se po žádné neohlížel. Proti svému zvyku jsem šel nahoru říct matce ahoj. Našel jsem Julii přímo

před matčinou ložnicí. Když mě uviděla, přirazila dveře a sklonila se, aby zamkla. Zůstala stát obličejem ke mně, drobet se třásla a klíč svírala pevně v pěsti.

„Je mrtvá,“ řekla vyrovnaně.

„Co tím chceš říct? Jak to víš?“

„Umírala měsíce.“ Julie se kolem mě protáhla na schody.

„Nechtěla, abyste to vy ostatní věděli.“ Okamžitě mě namíchlo to „vy

ostatní“.

„Chci se kouknout,“ řekl jsem. „Dej mi klíč.“ Zavrtěla hlavou.

„Radši si pojďme dolů promluvit, než se Tom a Sue vrátí.“

Okamžik jsem uvažoval, že jí ten klíč vyrvu, ale obrátil jsem se

a v povznesené náladě, div jsem se rouhavě nerozchechtal, jsem šel za sestrou dolů.

— 31 —

5

Když jsem přišel do kuchyně, Julie se tam už zařídila po svém. Vlasy si svázala do ohonu a se založenýma rukama se opírala o dřez. Celou vahou spočívala na jedné noze, druhou měla pokrčenou, opřenou chodidlem

o skříňku za sebou, koleno vystrčené.

„Kde vězíš?“ zeptala se, já jí však neporozuměl.

„Chci se kouknout,“ prohlásil jsem. Zavrtěla hlavou. „Máme to teď

tady na starosti oba,“ řekl jsem cestou kolem kuchyňského stolu. „Řekla mi to.“

„Je mrtvá,“ řekla Julie. „Sedni si. Pořád nechápeš? Je mrtvá.“ Posadil jsem se.

„Já to mám tady taky na starosti,“ řekl jsem a začal brečet, protože

jsem se cítil podvedený. Matka odešla a nesdělila Julii to, co říkala mně.

Nemohla to potvrdit, protože neodešla do nemocnice, odešla s konečnou platností. Na okamžik jsem si skutečnost její smrti zřetelně uvědomil a začal jsem na sucho a křečovitě vzlykat. Pak jsem si ale sám sebe

představil jako někoho, komu právě zemřela matka, a najednou jsem se

uvolnil a začaly mi téct slzy. Na rameni jsem ucítil Juliinu ruku. Jakmile jsem si ji uvědomil, vytanul mi před očima, jako bych nahlížel

kuchyňským oknem, živý obraz, který jsme vytvářeli, sedící a stojící, a na okamžik jsem si nebyl jistý, jestli Julie vyčkává ohleduplně, nebo netrpělivě, až přestanu brečet. Nevěděl jsem, jestli vůbec na mě myslí, protože se dotýkala mého ramene netečně.

Ta nejistota způsobila, že jsem přestal brečet. Přál jsem si vidět, jak se tváří. Julie se postavila znovu stejným způsobem ke dřezu a řekla: „Tom a Sue tady budou co nevidět.“

Utěrkou jsem si utřel obličej a vysmrkal se do ní. „Měli bysme jim to říct asi hned, jak přijdou.“ Přikývl jsem a vstoje jsme beze slova čekali skoro půl hodiny.

Když vešla Sue a Julie jí tu novinu řekla, obě propukly v pláč a padly si do náruče. Tom byl ještě někde venku.

Pozoroval jsem sestry, jak brečí. Měl jsem pocit, že by si to

vysvětlovaly špatně, kdybych se díval jinam. Cítil jsem se opomíjený, ale nepřál jsem si tak vypadat. V jedné chvíli jsem položil Sue ruku na

rameno, stejně jako to udělala Julie mně, ale žádná z nich si mě

— 32 —

nevšímala o nic víc, než by si všimli zápasníci v sevření, tak jsem ruku zase odtáhl.

V pláči Julie a Sue mumlaly něco nesrozumitelného, buď samy sobě,

nebo jedna druhé. Přál jsem si, abych dokázal popustit uzdu pláči stejně jako ony, ale uvědomoval jsem si, že mě pozorují. Chtěl jsem se jít na sebe podívat do zrcadla. Když vešel Tom, odstoupily od sebe a odvrátily se. Dožadoval se sklenice šťávy, vypil ji a odběhl. Kráčel jsem se Sue za Julií nahoru, a zatímco jsme za ní stáli přede dveřmi a čekali, až

odemkne, napadlo mi, že jsme se Sue jako manželský pár, který má být

uveden do nějakého zlověstného hotelového pokoje. Říhnul jsem. Sue se zahihňala a Julie na nás sykla, ať jsme zticha.

Záclony nebyly zatažené, aby, jak mi řekla Julie později, „nevzniklo

podezření“. Místnost zaplavovalo slunce. Matka ležela podepřená

polštáři, ruce pod prostěradlem, kterým byla přikrytá. Vypadala, že právě usíná, protože neměla oči vytřeštěné jako mrtví ve filmu, ani je neměla úplně zavřené.

Na podlaze ležely její časopisy a knihy a na nočním stolku stál budík, který ještě tikal, sklenice vody a pomeranč.

Julie uchopila prostěradlo a snažila se je matce přetáhnout přes hlavu a my se Sue od nohou postele přihlíželi. Jelikož matka seděla,

prostěradlo nestačilo. Julie zatáhla víc, prostěradlo se uvolnilo a podařilo se jí přikrýt hlavu.

Objevily se matčiny nohy, trčely zpod prostěradla namodrale bílé

s mezerou mezi jednotlivými prsty. Se Sue jsme se znovu zahihňali. Julie přetáhla prostěradlo přes nohy a opět se vynořila matčina hlava jako

odhalovaná socha. Sue i já jsme se neovládnutelně rozesmáli. Julie se také smála, se sevřenými zuby, a celé tělo se jí otřásalo. Konečně byly lůžkoviny, jak měly být, Julie odstoupila a stoupla si vedle nás do nohou postele. Pod bílým prostěradlem se zřetelně rýsoval obrys matčiny hlavy a ramen.

„Takhle vypadá směšně,“ zakvílela Sue.

„Vůbec nevypadá směšně,“ vyjela Julie zuřivě. Sue se naklonila

a odhrnula prostěradlo z matčiny hlavy a téměř současně ji Julie praštila tvrdě přes paži a zaječela: „Nech to být.“ Dveře za námi se otevřely a do místnosti vpadl Tom, celý udýchaný ze hry zvenčí.

Jen jsme po něm s Julií chňapli, prohlásil: „Chci k mamince.“

„Spí,“ zašeptali jsme, „podívej se, sám vidíš.“ Tom se nám snažil

vykroutit.

„Proč jste teda tak řvali? Stejně nespí, viď, mami?“

— 33 —

„Opravdicky spí,“ řekla Sue. Chvíli to vypadalo, že s pomocí spánku,

velice hlubokého spánku, bychom mohli Toma připravit na to, aby smrt

pochopil. Nevěděli jsme ale o smrti víc než on a Tom vycítil, že se něco děje.

„Mami!“ zavřeštěl a snažil se probojovat k posteli. Držel jsem ho za

zápěstí.

„Tam nemůžeš,“ řekl jsem. Kopl mě do kotníku, vykroutil se mi

a proklouzl kolem Julie k hlavám postele. Jednou rukou se chytil matčina ramene, skopl boty a vítězoslavně na nás hleděl. K podobným výstupům

dříve docházelo a někdy prosadil svou. Teď jsem byl cele pro to, nechat ho, ať si to objeví sám. Chtěl jsem prostě sledovat, co se bude dít. Jen co ale Tom odhrnul prostěradlo, aby se zavrtal vedle matky, Julie po něm skočila a chytila ho za paži.

„Pojď,“ řekla jemně a táhla ho pryč.

„Ne, ne,“ ječel stejně jako jindy a volnou rukou drapl rukáv matčiny

noční košile. Jak s ním Julie zacloumala, matka se hrůzu nahánějícím, toporným způsobem skácela na stranu, hlava jí narazila do nočního

stolku a budík a sklenice s vodou řachly na podlahu. Hlava se jí zaklínila mezi postel a noční stolek, vedle polštáře se jí vynořila jedna ruka. Tom ztichl a zklidnil se, téměř ztuhl a nechal se Julií odvést jako slepec. Sue už byla pryč, přestože jsem ji nepostřehl odcházet. Na okamžik jsem

otálel a uvažoval, jestli bych neměl tělo vrátit do sedu. Pokročil jsem k matce, ale nesnesl jsem pomyšlení, že bych se jí měl dotknout. Vyběhl jsem z pokoje, zabouchl dveře, otočil klíčem a strčil si ho do kapsy.

Brzy navečer se Tom ufňukal do spánku na pohovce v přízemí.

Přikryli jsme ho osuškou, protože se nikomu nechtělo samotnému

nahoru pro přikrývku. Zbytek večera jsme proseděli v obýváku a jenom

sem tam prohodili slovo. Jednou dvakrát se Sue rozplakala a nechala

toho, jako by taková námaha byla na ni moc. „Nejspíš umřela ve

spánku,“ řekla Julie a já se Sue jsme přikývli. Po několika minutách Sue dodala: „Nebolelo ji to.“ S Julií jsme souhlasně zamumlali. Následovalo dlouhé ticho a pak jsem se znovu zeptal:

„Nemáte hlad?“ Zavrtěly hlavou. Prahnul jsem po jídle, ale nechtěl

jsem jíst sám. Nic jsem nechtěl dělat sám. Když konečně souhlasily, že si teda něco dají, přinesl jsem chleba, máslo, marmeládu a dvě pinty mléka.

Při jídle a pití se rozhovor rozproudil. Julie nám řekla, že se to prvně

„dověděla“ dva týdny před mými narozeninami.

„Jak jsi dělala tu stojku,“ řekl jsem.

„A ty jsi zpíval, »Zelené rukávce«,“ připomněla Sue. „Co jsem to ale

dělala já?“ Nemohli jsme si vzpomenout, co dělala Sue, a ona opakovala

— 34 —

pořád dokola a dokola: „Vím, že něco jsem dělala,“ dokud jsem ji

neokřikl, ať už mlčí. Krátce po půlnoci jsme se všichni vydali nahoru, na schodech jsme se drželi pohromadě. Julie šla první a nesla Toma. Na

první podestě jsme se zastavili a srazili do chumlu, než jsme minuli

matčiny dveře. Připadalo mi, že slyším tikat budík.

Byl jsem rád, že jsou dveře zamčené. Toma jsme nebudili a uložili ho

do postele. Holky se shodly, aniž o tom padlo slovo, že budou spát spolu.

Vlezl jsem do vlastní postele a s vybičovanými nervy ležel na zádech

a prudce zmítal hlavou ze strany na stranu, kdykoliv mi vytanula

myšlenka nebo představa, jíž jsem chtěl uniknout. Po půlhodině jsem šel do Tomova pokoje a přenesl ho do své postele. Všiml jsem si, že u Julie se dosud svítí. Vzal jsem bratra do náruče a usnul.

Na sklonku příštího dne Sue řekla: „Nemyslíte, že bysme to měli

někomu říct?“

Seděli jsme kolem skalky. Celý den jsme strávili na zahradě, protože

panovalo vedro a protože jsme se báli domu, jehož malá okna teď

nenavozovala představu soustředění, ale hlubokého spánku. Ráno

vypukla hádka kvůli Juliiným bikinám.

Sue tvrdila, že se nehodí, aby si je vzala. Já řekl, že je mi to fuk. Sue trvala na tom, že jestli Julie bude chodit v bikinách, znamená to, že si maminky neváží. Tom začal brečet a Julie si šla dovnitř svléknout bikiny.

Zabil jsem den prohlížením starých comicsů, některé patřily Tomovi.

Jako utkvělá myšlenka mě neopouštělo vědomí, že sedíme a čekáme, až

dojde k nějaké strašlivé události, a pak jsem se rozpomněl, že už k ní došlo. Sue si prohlížela knížky a chvilkami poplakávala. Julie seděla nahoře na skalce a ve složených rukou chrastila kamínky, vyhazovala je do vzduchu a zase je chytala. Tom jí šel na nervy, jednu chvíli fňukal a dožadoval se pozornosti, hned nato si vyběhl hrát před dům, jako by se nic nestalo. Jednou se pokusil vyšplhat Julii na klín, odstrčila ho a slyšel jsem, jak říká: „Jdi pryč. Jdi, prosím tě, pryč.“ Později jsem mu předčítal z comicsů.

Když přišla Sue se svou otázkou, Julie na okamžik vzhlédla

a odvrátila pohled. „Když to někomu řekneme“ nadhodil jsem a vyčkával.

„Musíme to někomu říct, aby mohl být pohřeb,“ řekla Sue. Mrsknul jsem pohledem po Julii. Zírala přes plot naší zahrady na pustý kus země za ním k městským věžákům.

„Když to někomu řeknem,“ začal jsem znovu, „přijdou a strčej nás do

domova, do sirotčince, nebo tak. Mohli by i

dát Toma

k adopci.“ Odmlčel jsem se. Sue to vyděsilo. „To nemůžou

udělat,“ namítla.

— 35 —

„Dům zůstane prázdný,“ pokračoval jsem. „Vloupaj se sem lidi

a nezůstane nic.“

„Když to ale nikomu neřeknem,“ řekla Sue a neurčitě ukázala k domu,

„co uděláme?“ Znovu jsem pohlédl na Julii a hlasitěji pokračoval:

„Nalezou sem a všecko rozmlátěj.“ Julie hodila kamínky přes plot. Řekla:

„Nemůžeme ji nechat v ložnici, nebo začne zapáchat.“ „Takhle to říkat je strašný,“ málem zakřičela Sue.

„Čímž chceš říct,“ oslovil jsem Julii, „že bysme to neměli nikomu

říkat.“

Julie bez odpovědi kráčela k domu. Pozoroval jsem ji, jak jde do

kuchyně a oplachuje si obličej nad dřezem. Strčila si hlavu pod kohoutek se studenou vodou a držela ji tam, dokud jí vlasy nenasákly, pak si je vyždímala a odhrnula z obličeje. Kráčela k nám zpátky a kapky vody jí stékaly po ramenou. Usadila se na skalku a řekla: „Když to nikomu

neřeknem, musíme sami rychle něco podniknout.“ Sue neměla daleko do

pláče.

„Co ale můžeme dělat?“ zasténala. Julie se chovala tak trochu jako na divadle. Tiše řekla: „Pohřbít ji, co jiného?“

Odpověděla úsečně, ale hlas se jí i tak třásl.

„No jo,“ řekl jsem rozklepaný hrůzou, „můžeme si udělat soukromý

pohřeb, Sue.“ Moje mladší sestra už nedokázala ovládnout pláč a Julie ji objímala paží kolem ramen. Přes Sueinu hlavu na mě chladně pohlédla.

Najednou jsem jich obou měl plné zuby. Vstal jsem a šel se podívat před dům, co tam Tom provádí. Seděl s jedním klukem na hromadě žlutého

písku u předních vrat. Stavěli důmyslný systém širokých tunelů.

„On tvrdí,“ řekl Tomův kamarád posměšně a zašilhal po mně, „že jeho

máma zrovna umřela, a to není pravda.“

„Je to pravda,“ já na to. „Je to taky moje máma a zrovna umřela.“

„Kiš, kiš, co jsem říkal, kiš, kiš,“ poškleboval se Tom a zabořil zápěstí hluboko do písku.

Jeho kamarád chvilku přemýšlel. „No, ale moje máma není mrtvá.“

„Nech to plavat,“ řekl Tom a dál kutal na svém tunelu.

„Moje máma není mrtvá,“ obrátil se kluk na mě.

„Co na tom?“ řekl jsem.

„Protože není,“ vřískl kluk. „Není.“ Nasadil jsem neproniknutelný

výraz a poklekl k nim do písku. Soucitně jsem položil Tomovu

kamarádovi ruku na rameno.

„Něco ti povím,“ začal jsem tiše, „právě jsem přišel od vás. Tvoje

máma je po smrti. Řekl mi to tvůj táta. Vyšla ven poohlídnout se po tobě a přejelo ji auto.“

— 36 —

„Kiš, kiš, tvoje máma umřela,“ zakrákoral Tom.

„Neumřela,“ řekl kluk sám k sobě.

„Říkám ti,“ zasyčel jsem na něho. „Zrovna jsem přišel od vás. Tvůj

táta je pěkně rozčilenej a fakticky se na tebe zlobí. Tvoji mámu přejeli, protože tě hledala.“ Kluk se vyhrabal na nohy. Barva mu zmizela

z obličeje. „Být tebou, nejdu domů,“ pokračoval jsem. „Tvůj táta ti dá co proto.“

Kluk odběhl zahradní cestou k našemu přednímu vchodu. Pak se

rozpomněl, obrátil se a běžel zpátky. Když metelil kolem nás, začínal nabírat do breku.

„Kam letíš?“ křikl za ním Tom, kluk ale zavrtěl hlavou a pelášil dál.

Když se setmělo a všichni jsme šli dovnitř, Tom se začal znovu bát

a mizerně cítit. Když jsme se ho snažili uložit do postele, plakal, tak jsme ho nechali vzhůru v naději, že usne na pohovce. Naříkal a fňukal kvůli každé maličkosti a nedalo se mluvit o tom, co uděláme. Nakonec jsme se domlouvali tak, že jsme ho překřikovali. Zatímco Tom ječel a dupal, že už není žádná pomerančová šťáva, a Sue se ho snažila utišit, vychrlil jsem na Julii: „Kam ji dáme?“ Její odpověď zanikla v Tomově vřískání.

„Do zahrady, pod skalku,“ opakovala. Později Tom plakal už jen kvůli

matce, a jak jsem se ho snažil utěšit, vidím, že Julie něco povídá Sue, která přikyvovala a mnula si oči.

Pokoušel jsem se Toma rozptýlit hovorem o tunelech, které stavěl

v písku, a vtom mě něco napadlo. Ztratil jsem nit hovoru a Tom znovu hlasitě spustil. Neusnul dříve než po půlnoci a až tehdy jsem mohl říct sestrám, že nepovažuju tu zahradu za dobrý plán. Museli bychom kopat

hodně hluboko a to by zabralo spoustu času. Kdybychom kopali ve dne,

někdo by nás mohl vidět, a v noci bychom potřebovali baterky.

Mohli by nás zahlédnout z věžáků. A jak bychom to utajili před

Tomem? Odmlčel jsem se, abych dosáhl většího efektu.

Bez ohledu na okolnosti jsem se dobře bavil. Vždycky jsem ve

filmech obdivoval uhlazené zločince, kteří s elegantní lhostejností

debatovali o dokonalé vraždě. Za řeči jsem se dotkl klíče v kapse a zvedl se mi žaludek. Sebejistě jsem pokračoval: „A kdyby se někdo přišel

podívat, tak samozřejmě nejdřív začnou kopat v zahradě. O tom se

dočtete v novinách dnes a denně.“ Julie mě bedlivě sledovala. Podle

všeho mě brala vážně, a když jsem skončil, zeptala se: „Tak co teda?“

Nechali jsme Sue v kuchyni s Tomem. Můj nápad ji ani nerozlítil, ani

nevyděsil. Byla na tom příliš mizerně, než aby se starala, a tak jen

pomalu přikyvovala jako smutná stařena. Venku bylo dost světla od

měsíce, takže jsme kolečko a lopatu našli. Dostrkali jsme ho do přední

— 37 —

zahrady a naplnili pískem. Šest koleček jsme vysypali do sklepa propustí na uhlí a pak jsme se vestoje před kuchyní dohadovali ohledně vody.

Řekl jsem, že ji budeme muset nanosit dolů v kbelíkách. Julie řekla, že dole je kohoutek.

Nakonec jsme ho našli v té malé cimře se starým šatstvem a hračkami.

Sklep mi nenaháněl takovou hrůzu jako ostatní prostory domu, protože

byl dál od ložnice. Nejasně jsem pociťoval, že mám právo mísit já, ale Julie držela lopatu a už navršila hromádku písku. Roztrhla pytel

s cementem a vstoje čekala, až přinesu vodu. Pracovala velkou rychlostí, promíchávala a převracela tu velkou hromadu sama, dokud nevznikla

hustá šedá hmota. Zdvihl jsem víko velké kovové bedny a Julie naházela beton lopatou dovnitř. Pokryl dno bedny do výše tak dvanácti centimetrů.

Shodli jsme se, že uděláme ještě další, větší várku, a tentokrát jsem mísil já a Julie nosila vodu. Při práci mi důvod, proč tohle děláme, nepřišel vůbec na mysl. Na míchání betonu nebylo nic podivného. Než se octla

v bedně druhá várka, pracovali jsme tři hodiny. Šli jsme se nahoru do kuchyně napít vody. Sue spala v křesle a Tom ležel obličejem dolů na

pohovce.

Přikryli jsme Sue kabátem a vrátili se do sklepa. Řekli jsme si, že než ji sneseme dolů, měli bychom si připravit dostatečně velké množství

betonu. To nám zabralo dlouhou dobu. Vyběhli jsme pro písek, a i když jsme měli jen jednu lopatu, chodili jsme pro něj do zahrady znovu oba.

Na východě už svítalo. S kolečkem jsme se pětkrát obrátili.

Nahlas jsem uvažoval, co bychom měli říct Tomovi, až ráno vyleze

a zjistí, že jeho písek zmizel. Julie ho napodobila: „Vzal ho vítr,“ a oba jsme se utahaně zahihňali.

Než jsme dodělali poslední várku, bylo pět. Téměř hodinu jsme na

sebe nepohlédli ani spolu nepromluvili. Vytáhl jsem klíč z kapsy a Julie řekla: „Myslela jsem, že jsem ho ztratila, a tys ho po celou dobu

měl.“ Vyšel jsem za ní po schodech ze sklepa do kuchyně. Odpočívali

jsme a ještě se napili vody. V obýváku jsme odšoupli pár kusů nábytku, otevřeli dveře a zapřeli je botou. Nahoře jsem otočil klíčem v zámku

a strčil do dveří já, první ale vstoupila do pokoje Julie. Chystala se rozsvítit, ale pak si to rozmyslela.

Šedomodré světlo dodávalo všemu v místnosti plochý, dvojrozměrný

vzhled. Jako bychom vstoupili do staré fotografie matčiny ložnice.

K posteli jsem se hned nepodíval. Vzduch v místnosti byl vlhký

a nedýchatelný, jako by tam při zavřených oknech spalo několik lidí. Vší tou zatuchlostí pronikal sotva patrný ostrý zápach. Člověk ho může ucítit, když z plných plic vydechne. Párkrát jsem se nosem krátce nadechl.

— 38 —

Ležela tak, jak jsme ji zanechali; byl to přesně ten obraz, který mi

naskočil, kdykoliv jsem zavřel oči. Julie stála v nohách postele

a objímala se pažemi.

Přistoupil jsem blíž a vzdal jsem se myšlenky, že bychom ji byli vůbec kdy schopni uzdvihnout. Čekal jsem, co Julie.

Nepohnula se však. „Nemůžeme to udělat,“ řekl jsem. Juliin hlas

zazněl pronikavě a napjatě, jako by předstírala veselí a zdatnost.

„Zabalíme ji do prostěradla. Nebude to tak zlý. Provedeme to rychle

a nebude to tak zlý.“ Doposud se ale nepohnula.

Sedl jsem si ke stolu zády k posteli a Julie se v mžiku rozvzteklila.

„Tak jo,“ vychrlila ze sebe. „Nechej to na mě. Proč něco neuděláš jako první ty?“

„A to jako co?“

„Zabal ji do toho prostěradla. Je to tvůj plán, ne?“

Chtělo se mi spát. Zavřel jsem oči a zmocnil se mě pocit, jako že

prudce padám. Křečovitě jsem se chytil po stranách stolu a vstal. Julie promluvila mnohem vlídněji.

„Když rozprostřeme prostěradlo na podlahu, mohli bychom ji na něj

snést.“ Přistoupil jsem k matce a stáhl z ní prostěradlo. Když jsem je rozprostíral, sneslo se na podlahu s takovou zasněnou pomalostí, rohy nakrabacené jeden přes druhý, až jsem se netrpělivostí zajíknul. Uchopil jsem matku za rameno, přivřel oči a odstrčil ji od stolku zpátky na postel.

Jako by mi kladla odpor a musel jsem popotáhnout oběma rukama.

Vyhýbal jsem se pohledu na její obličej.

Ležela teď na boku, ruce v podivném úhlu, tělo zkroucené a ztuhlé

v poloze, v níž ležela od předvčerejška. Julie ji uchopila za nohy, já v podpaždí. Když jsme ji položili na prostěradlo, vyhlížela ve své noční košili tak křehce a smutně, jak nám tak ležela u nohou jako pták se

zlomeným křídlem, že jsem poprvé plakal kvůli ní a ne kvůli sobě. Na

posteli po ní zůstala velká hnědá skvrna, na okrajích vybledlá do žluta.

Julie měla obličej také celý mokrý od slz, když jsme poklekli k matce a snažili se ji zabalit do prostěradla. Bylo to obtížné, protože měla tělo příliš zkroucené, než aby se dalo otočit.

„To nepůjde. To nepůjde,“ plakala Julie podrážděně.

Nakonec se nám podařilo kolem ní prostěradlo dvakrát volně omotat.

Když byla zakrytá, bylo to o něco snazší. Zdvihli jsme ji a vynesli

z ložnice.

Schod po schodu jsme ji snášeli dolů a u paty schodiště v chodbě

v přízemí jsme znovu upravili prostěradlo, kde se uvolnilo. Zápěstí mě bolela. Nemluvili jsme o tom, ale věděli jsme, že ji chceme dostat přes

— 39 —

obývací pokoj, aniž bychom ji pokládali. Už jsme byli skoro na druhé

straně u kuchyňských dveří, když jsem mrknul nalevo, směrem k Sueinu

křeslu. Seděla s kabátem přitaženým k bradě a pozorovala nás, jak jdeme.

Chystal jsem se na ni zašeptat, než jsem však na něco připadl, prošli jsme kuchyňskými dveřmi a zahýbali na schody do sklepa. Konečně jsme ji

položili na zem kousek od bedny. Šel jsem pro kbelík vody na zvlhčení té naší velké hromady betonu, a za chvíli, když jsem vzhlédl od míchání, Sue stála ve dveřích. Napadlo mi, že by se nás mohla pokusit zarazit, když jsem se ale s Julií chystal zdvihnout tělo, přistoupila a uchopila ho vprostředku. Protože matka neležela rovně, jen tak tak se do bedny vešla.

Propadla se na pár centimetrů do betonu, který tam už byl. Obrátil jsem se pro lopatu, Julie ji ale už držela v rukou. Když hodila první lopatu mokrého betonu na matčiny nohy, Sue popotáhla.

A pak, když Julie nabrala novou várku, rozběhla se Sue k hromadě,

nabrala tolik betonu, co jen se jí vešlo do obou rukou, a vhodila ho do bedny. A pak už tam házela beton jak nejrychleji dokázala. Julie

pracovala lopatou také rychleji.

Vrávorala k bedně s velkými náklady a klusem se vracela pro další.

Zabořil jsem paže do betonu a vhodil do bedny plnou náruč. Pracovali

jsme jako pominutí. Brzy bylo vidět jen sem tam kousek prostěradla

a pak i to zmizelo. Přesto jsme pokračovali. Bylo slyšet jen rachocení lopaty a naše těžké oddechování. Když jsme skončili, nezbyla z hromady než vlhká skvrna na podlaze. Beton z bedny div nepřetékal přes okraj.

Než jsme se vrátili nahoru, postáli jsme, abychom se podívali na své

dílo a popadli dech. Rozhodli jsme se nechat víko od bedny odklopené, aby mohl beton rychleji ztvrdnout.

— 40 —

6

Dva nebo tři roky předtím, než zemřel otec, museli naši na pohřeb

jednomu z posledních příbuzných. Mohla to docela dobře být matčina

teta, nebo otcova, nebo nějaký strýc.

O tom, kdo přesně zemřel, se nemluvilo nejspíš proto, že pro naše

rodiče ta smrt nic neznamenala. Určitě neříkala vůbec nic nám dětem.

Víc nás zajímalo, že zůstaneme doma sami a po většinu dne budeme mít

na starosti Toma. Matka nás na naše povinnosti připravovala několik dní dopředu. Že nám navaří a jedině že si jídlo ohřejeme, až budeme mít hlad.

Postupně nám každému ukázala – Julii, Sue a potom mně –, jak zacházet se sporákem, a museli jsme jí slíbit, že se třikrát přesvědčíme, že je dobře vypnutý. Avšak rozmyslela si to a řekla, že nám připraví něco studeného.

To ale nebude stačit, rozhodla se nakonec, protože je zima a nemůžeme v poledne zůstat bez něčeho teplého. Otec nám zase říkal, co máme dělat, kdyby někdo zaklepal u předního vchodu, i když samozřejmě nikdy

nikdo u předního vchodu nezaklepal.

Instruoval nás, co dělat, kdyby dům začal hořet. Neměli jsme zůstat

a hasit, měli jsme vyběhnout z domu a běžet do telefonní budky a za žádných okolností jsme neměli zapomenout na Toma. Neměli jsme si

hrát ve sklepě, ani zapínat elektrickou žehličku, ani strkat prsty do zásuvek.

Až budeme dávat Toma na záchod, musíme u něho po celou dobu být.

Museli jsme tyto příkazy slavnostně opakovat, dokud jsme správně

nezvládli všechny detaily. Pak jsme se shromáždili u předního vchodu

a sledovali rodiče, jak jdou v černých šatech na autobusovou zastávku.

Každých pár kroků se úzkostlivě obraceli a mávali a my jim vesele

mávali na oplátku. Když zmizeli z dohledu, Julie přirazila dveře nohou, radostí zavýskla, přitom se prudce otočila a tvrdě mi dala jednu do žeber.

Rána mě odhodila ke stěně. Julie vyběhla schody po třech, shlížela na mě a smála se. Sue a já jsme uháněli za ní a nahoře se rozpoutala divoká prudká bitka s polštáři. Později jsem udělal nad schody barikádu ze židlí a matrací, které sestry přivláčely zdola. Sue naplnila balón vodou

a hodila mi ho na hlavu. Tom stál dole pod schody a svíjel se smíchy.

Hodinu nato se v rozčilení podělal do kalhot a k nám nahoru pronikl

zvláštní, ostrý smrad a přerušil naši bitku. Julie a Sue se spolčily a řekly, že to mám zařídit, protože jsem kluk stejně jako Tom.

— 41 —

Celý nesvůj jsem poukazoval na samotnou podstatu věci, že je to

zjevně jejich povinnost jako holek něco udělat. Na ničem jsme se

nedohodli a dál pokračovali v divoké pranici. Tom začal brzy řvát.

Znovu jsme ve hře ustali. Popadli jsme Toma, odnesli ho do jeho pokoje a strčili ho do jeho velké mosazné postýlky. Julie přinesla kšíry

a přivázala ho. V tu dobu už vřeštěl ohlušujícím způsobem a obličej měl celý rudý. Zvedli jsme postranici postýlky a uháněli z pokoje, abychom už už byli pryč od toho smradu a ječení. Když byly dveře od Tomova

pokoje zavřené, stěží jsme co zaslechli a pokračovali jsme ve hře zcela nerušeně.

Netrvalo to déle než pár hodin, tento čas však jako by zabíral celé mé dětství. Půlhodinu před tím, než se měli vrátit naši, jsme rozřehtaní z toho, co nám od rodičů hrozilo, začali uklízet tu spoušť. Dali jsme Toma do pořádku. Objevili jsme jídlo, které jsme nesnědli, tak jsme byli zaneprázdnění, a spláchli ho do záchodu. Ten večer jsme byli z toho

našeho společného tajemství celí bez sebe blahem. V pyžamech jsme se

slezli u Julie v pokoji a probírali, jak všechno brzy „znovu zopakujem“.

Když matka zemřela, pocit volnosti a dobrodružství, který jsem si

sotva dovolil přiznat sám před sebou a který měl své kořeny ve

vzpomínce na ten den před pěti léty, byl zasutý pod mnohem silnějšími pocity. Momentálně se však u nás nedělo nic vzrušujícího. Dny se příliš vlekly, bylo moc horko, dům jako by upadl do spánku. Dokonce jsme ani nesedali venku, protože vítr přinášel od věžáků a hlavních ulic za nimi jemný, černý prach. A přesto, že bylo horko, slunce nikdy úplně

neproniklo vysoko se vznášejícím žlutavým oparem; všechno, na co jsem se podíval, vyhlíželo v tom světle rozostřeně a bezvýznamně. Jedině Tom byl spokojený, alespoň ve dne. Měl kamaráda, toho, co si s ním hrál na písku.

Tom podle všeho nepostřehl, že písek zmizel, ani jeho kamarád nikdy

nepřivedl řeč na tu povídačku, co jsem mu naservíroval ohledně jeho

matky. Hráli si o kus dál na ulici ve zřícených montovaných domcích

a před nimi. Večer, když jeho kamarád odešel domů, dostával špatnou

náladu a snadno se rozplakal. Když chtěl, aby se mu věnovala pozornost, chodil nejčastěji za Julií, což jí šlo na nervy. „Neptej se mě

pořád,“ utrhovala se na něho. „Jdi někam pryč, Tome, aspoň na

minutku.“ Zvlášť to však na něho neúčinkovalo.

Tom si usmyslel, že se teď o něho má starat Julie. Táhnul se za ní po domě a pofňukával a Sue nebo mě ignoroval, když jsme se snažili odvést jeho pozornost jinam. Jednou brzy zvečera, když začal obzvlášť

— 42 —

otravovat a Julie byla víc podrážděná než jindy, ho najednou v obýváku chňapla a začala z něho stahovat šaty.

„Tak jo,“ řekla, „koledoval sis o to.“

„Co to děláš?“ ptala se Sue mezi Tomovými vzlyky.

„Když chce, aby se o něho mateřsky pečovalo,“ zaječela Julie, „ať

kouká dělat, co mu řeknu. Půjde spát.“ Nebylo ještě pět odpoledne.

Svlékla ho donaha a za chvilku k nám doléhalo jeho vřískání a zvuk

tekoucí vody. Po deseti minutách stál Tom znovu před námi v pyžamu

a úplně udolaný se nechal Julií odvést nahoru do svého pokoje. Vrátila se dolů, stírala si z rukou pomyslný prach a zeširoka se usmívala.

„Přesně tohleto chce,“ řekla.

„A to ti taky nejlíp jde,“ řekl jsem. Vyznělo to hůř, než jsem chtěl, Julie mě zlehka nakopla do nohy.

„Dej si pozor,“ zamumlala. „Nebo přijdeš na řadu jako další.“

Jakmile jsme to ve sklepě všechno dodělali, šli jsme si s Julií lehnout.

Sue zůstala vzhůru, protože se v noci trochu vyspala, a dohlížela přes den na Toma. Probudil jsem se pozdě odpoledne, měl jsem strašnou

žízeň a bylo mi horko.

Dole nikdo nebyl, ale zvenčí odněkud doléhal Tomův hlas.

Sklonil jsem se ke kohoutku v kuchyni, abych se napil, a kolem

obličeje mi zabzučelo hejno much. Stáčel jsem bosé nohy tak, abych šel po hranách, protože na podlaze kolem dřezu bylo něco žlutého

a lepkavého, nejspíš vylitý pomerančový džus. S hlavou ještě otupenou spánkem jsem se vyhrabal po schodech do Sueina pokoje. Seděla na

posteli zády opřená o zeď. Kolena měla pokrčená a v klíně jí ležel

otevřený zápisník. Když jsem vešel, odložila pero a notes zaklapla.

V místnosti bylo k nedýchání, jako by tam strávila celé hodiny. Sedl jsem si k ní na kraj postele, docela blízko. Měl jsem chuť si povídat, ne však o předchozí noci.

Chtěl jsem, aby mě někdo pohladil po hlavě. Sue pevně stiskla rty,

jako by se rozhodla nedat se do řeči jako první. „Co to děláš?“ zeptal jsem se nakonec a civěl jsem na zápisník.

„Nic,“ řekla. „Jen si tak píšu.“ Oběma rukama si tiskla notes k břichu.

„Co píšeš?“

Nadechla se.

„Nic. Prostě si píšu.“ Vykroutil jsem jí notes z rukou, otočil jsem se k ní zády a otevřel ho. Než mi ho stačila zakrýt paží, měl jsem čas přečíst si nadpis stránky: „Úterý. Milá maminko.“

„Dej to sem,“ zaječela Sue tak nepřirozeným, tak nečekaným zuřivým

hlasem, že jsem ji nechal, aby mi ho vzala. Strčila si notes pod polštář,

— 43 —

posadila se na kraj postele a zírala na protější stěnu. V obličeji byla červená a pihy jí ztmavly. Na spánku jí vystoupila žíla a zlostně tepala.

Pokrčil jsem rameny a rozhodl se jít pryč. Hleděla stále před sebe. Jen jsem byl ze dveří, přirazila je, a když jsem odcházel, slyšel jsem, že pláče.

Zaklepal jsem na dveře a zavolal na ni. Mezi vzlyky mi řekla, ať jdu pryč, a já ji poslechl. Šel jsem do koupelny a smyl jsem si z rukou zaschlý cement.

Celý týden po pohřbu jsme nejedli vařené jídlo. Julie šla na poštu pro peníze a vrátila se domů s taškami nákupu, ale zelenina a maso, které koupila, se tam povalovaly, aniž se jich někdo dotkl, až se musely

vyhodit. Místo toho jsme se živili chlebem, sýrem, pomazánkou

z burských oříšků, sušenkami a ovocem. Tom se ládoval čokoládou

a zjevně nic jiného nepotřeboval. Když se někomu zachtělo udělat čaj, pili jsme čaj, většinou jsme ale měli vodu z kuchyňského kohoutku. Ten den, co Julie nakoupila, dala každému z nás, Sue a mně, dvě libry.

„Kolik vlastně ještě máš?“ zeptal jsem se. Zaklapla peněženku.

„Stejně jako vy dva,“ řekla. „Zbytek jde na jídlo a ostatní.“

Zanedlouho byla kuchyň celá zasmraděná a plná much. Nikomu z nás

se nechtělo s tím nic udělat, jedině nechávat dveře od kuchyně zavřené.

Bylo moc vedro. Pak někdo, ne já, maso vyhodil. To mě povzbudilo,

vymyl jsem pár lahví od mléka, posbíral prázdné obaly a zabil asi tucet much. Ten den večer řekla Julie Sue a mně, že je načase udělat něco

s kuchyní.

„Dneska jsem tam udělal spoustu věcí, kterých jste si vy dvě zřejmě

nevšimly,“ řekl jsem. Holky se rozesmály.

„Co jako příkladně?“ chtěla vědět Sue, a když jsem jim to řekl, znovu se rozřehtaly ještě hlasitěji, než bylo potřeba.

„Dobrý,“ říkaly jedna druhé. „Na pár týdnů má odpracováno.“

Rozhodl jsem se teda nehnout už v kuchyni prstem a Julie a Sue se

usnesly, že se na to taky vykašlou. O pár dní později, když jsme si vařili jídlo, jsme s kuchyní konečně hnuli. Mezitím se mouchy rozlezly po

celém domě, v tenké vrstvě se hemžily na oknech a neustále bylo slyšet, jak narážejí na sklo.

Každé dopoledne a odpoledne jsem onanoval a poflakoval jsem se

domem z místnosti do místnosti, někdy překvapený, že ležím na zádech

ve svém pokoji a civím na strop, zatímco jsem měl v úmyslu jít ven do zahrady. Pečlivě jsem se prohlížel v zrcadle. Co to se mnou není

v pořádku? Snažil jsem se sám sebe vyděsit odrazem vlastních očí,

dostavila se však jen netrpělivost a mírné znechucení. Postával jsem

vprostřed svého pokoje a naslouchal velice vzdálenému, nepřetržitému

— 44 —

šumu dopravy. Pak jsem naslouchal hlasům dětí hrajících si na ulici. Ty dva zvuky splývaly a jako by mi tlačily shora na lebku. Znovu jsem ležel na posteli, tentokrát se zavřenýma očima. Když mi po obličeji začala lézt moucha, rozhodl jsem se, že se nepohnu. Ležení v posteli se už nedalo vydržet, ačkoliv mě pomyšlení na jakoukoliv činnost předem

znechucovalo. Abych se vzchopil, pomyslel jsem na matku dole. Nebyla

mi ničím víc než pouhým faktem. Vstal jsem, přistoupil k oknu a pár

minut vstoje hleděl přes zprahlou trávu k věžákům. Pak jsem se

porozhlédl po domě, jestli je Julie zpátky. Často zmizela, obvykle

odpoledne na celé hodiny. Když jsem se jí zeptal, kam chodí, řekla mi, ať si hledím svého. Julie nebyla doma a Sue se zamykala u sebe v pokoji.

Když u ní zaklepu, zeptá se mě, co chci, a já nebudu vědět, co odpovědět.

Vzpomněl jsem si na ty dvě libry. Odešel jsem zadem a přelezl plot, aby mě Tom neviděl a nechtěl jít se mnou. Naprosto bezdůvodně jsem se

k obchodům rozběhl.

Neměl jsem představu, co chci. Myslel jsem si, že to poznám, až to

uvidím, a dokonce i kdyby to stálo víc než dvě libry, aspoň budu mít co si přát, něco, o čem budu moct přemýšlet.

Běžel jsem celou cestu. Hlavní nákupní třída zela až na vozy

prázdnotou. Byla neděle. Jediná osoba, kterou jsem uviděl, byla žena

v červeném plášti stojící na lávce pro pěší, která se klenula nad silnicí.

Uvažoval jsem, proč má na sobě v takovém hicu červený plášť. Možná

zas ona uvažovala, proč běžím, protože se zdálo, že hledí mým směrem.

Byla ještě daleko, ale připadala mi známá. Mohla to být učitelka ze školy.

Kráčel jsem k lávce, protože jsem se nechtěl vracet tak brzy. Při chůzi jsem zíral do výkladních skříní po levici. Nerad jsem se potkával s učiteli ze školy na ulici.

Uvažoval jsem, že bych mohl pod ní projít, kdyby tam pořád ještě

stála, a předstírat, že jsem ji neviděl. Ale padesát metrů od lávky jsem neodolal a pohlédl vzhůru. Ta žena byla má matka a dívala se rovnou na mě. Zastavil jsem se.

Přešlápla z nohy na nohu, jinak se nepohnula. Znovu jsem k ní

vykročil. Poznal jsem, jak je těžké přimět nohy k pohybu, a srdce mi tak zběsile bušilo, že jsem měl jistotu, že mi bude zle. Když už jsem dorazil téměř pod lávku, zase jsem se zastavil a pohlédl nahoru. Projelo mnou poznání a velká úleva. Hlasitě jsem se zasmál. Samozřejmě to nebyla

matka, Julie to byla a měla na sobě kabát, který jsem nikdy předtím

neviděl.

„Julie,“ zvolal jsem nahoru. „Považoval jsem tě,“ podběhl jsem lávku

a vyběhl dřevěné schody. Tváří v tvář té ženě jsem zjistil, že to není ani

— 45 —

Julie. Měla úzký obličej a

rozcuchané prošedivělé černé vlasy.

Nedokázal jsem rozpoznat, jestli je mladá nebo stará. Vstrčila si ruce hluboko do kapes a lehce se zakymácela.

„Nemám žádné peníze,“ řekla, „takže se ke mně nepřibližuj.“

Jak jsem kráčel domů, vrátil se pocit prázdnoty a den pozbyl na

významu. Šel jsem rovnou nahoru do svého pokoje, a i když jsem nikoho nepotkal ani neslyšel, věděl jsem, že ostatní jsou doma. Všechno jsem ze sebe svlékl a zalezl pod pokrývku do postele. O něco později mě

z těžkého spánku probudil pronikavý smích. Byl jsem zvědavý, ale

zpočátku jsem se z nějakého důvodu nepohnul. Radši jsem naslouchal.

Byl to Juliin a Suein hlas. Každý výbuch smíchu přešel do zpěvavého

vzdechu, který se rozplynul do slov, která jsem nebyl s to rozpoznat. Pak smích vypukl znovu. Po tom nenadálém spánku jsem se cítil podrážděný.

Hlavu jsem měl těžkou a otupělou, předměty v místnosti jako by nabyly nebývale na těžkopádnosti, pevně zakotvené na svých příslušných

místech a vydouvající se napětím. Moje šaty, než jsem je posbíral

a navlékl si je, jako by byly z ocele. Když jsem se oblékl, postával jsem před svým pokojem a naslouchal. Slyšel jsem mumlat pouze jeden hlas

a skřípat židli. Co možná nejtišeji jsem sešel po schodech. Strašně jsem si přál sestry špehovat, být s nimi a přitom být neviditelný. V prostorné předsíni dole panovala úplná tma. Mohl jsem stát kousek od otevřených dveří do obývacího pokoje, aniž mě zahlédly. Sue jsem viděl zřetelně, seděla za stolem a velkýma nůžkama něco stříhala, Julie, kterou zčásti zakrýval rám dveří, stála vedle ní, zády ke mně, takže jsem neviděl, co dělá. Paží pohybovala dopředu, dozadu a vyluzovala slabý skřípavý zvuk.

Právě, když jsem se chtěl přesunout, abych líp viděl, před Julií se

objevila malá holka a zůstala stát Sue u lokte.

Julie se také pohnula, postavila se za tu holku a na rameno jí položila ruku. V druhé ruce držela kartáč na vlasy.

Chvíli tak zůstaly beze slova. Když se Sue trochu pootočila, zahlédl

jsem, že stříhá modrou látku. Malá holka se opřela o Julii, která jí sepjala ruce pod bradou a zlehka jí poklepala kartáčem na hruď.

Jakmile ta holka promluvila, tak jsem samozřejmě poznal, že je to

Tom. „Trvá to dlouho, viď?“ řekl a Sue přikývla. Bez povšimnutí jsem popošel pár kroků do místnosti. Tom a Julie byli zaujati pozorováním

Sue, která přešívala jednu svoji školní sukni. Tom měl na sobě oranžové šaty, připadaly mi povědomé, a někde mu vyštrachaly paruku. Vlasy měl blonďaté a samou kudrlinu. Jak jednoduché stát se někým jiným.

Zkřížil jsem si paže na prsou. Jsou to jen šaty a paruka, uvažoval jsem, do čeho je Tom převlečený, ale díval jsem se na jinou osobu, na někoho,

— 46 —

kdo mohl očekávat úplně jiný život než Tom. Rozčililo mě to a vyděsilo.

Sevřel jsem ruce a pohyb způsobil, že se všichni tři obrátili a pohlédli na mě.

„Co to děláte?“ zeptal jsem se po chvíli.

„Oblékáme ho,“ řekla Sue a obrátila se zpátky k svému šití.

Tom na mě letmo pohlédl, pootočil se zpátky ke stolu, na němž Sue

pracovala, a upřeně se zakoukal do jednoho rohu místnosti. Pohrával si s lemem oranžových šatů, žmoulal látku mezi palcem a ukazováčkem.

„K čemu je to dobrý?“ zeptal jsem se. Julie pokrčila rameny a usmála

se. Měla na sobě vybledlé džíny, vyhrnuté nad kolena, a přes podprsenku od bikin nezapnutou košili. Do vlasů si dala modrou stuhu a další kus stuhy držela v ruce obtočený kolem prstu.

Popošla a

postavila se přímo přede mě. „Jen se uklidni,

blbečku,“ řekla. Krásně voněla po tom svém oleji na opalování a vnímal jsem, jak jí z pokožky sálá teplo. Musela být někde na slunci celý den.

Odmotala si stuhu z prstu a přehodila mi ji kolem krku. Odstrkoval jsem jí ruce, když mi začala pod krkem vázat mašli, ale jen tak chabě, takže prosadila svou a uzel dokončila. Vzala mě za ruku a já za ní šel ke stolu.

„A tady máme dalšího,“ řekla k Sue, „koho už nebaví být otrávený

kluk.“ Byl bych si tu stuhu odvázal, ale nechtěl jsem pustit Juliinu ruku, chladnou a suchou. Všichni jsme koukali Sue přes rameno. Nikdy jsem si neuvědomil, jak je v šití šikovná. Ruka se jí pohybovala sem a tam

stejnoměrně a pravidelně jako člunek tkalcovského stavu. Protože však jí to šlo ve skutečnosti pomalu, zmocnila se mě velká netrpělivost. Měl

jsem chuť smést látku, jehlu a špendlíky jedním pohybem na podlahu.

Museli jsme čekat, až skončí, než jsme si mohli povídat nebo než se

mohlo vůbec něco dít.

Konečně prudkým škubnutím zápěstí odtrhla nit a vstala.

Julie mi pustila ruku a stoupla si za Toma. Zdvihl paže a ona mu stáhla šaty, co měl na sobě, přes hlavu. Vespod měl vlastní bílou košili. Sue pomohla Tomovi do modré skládané sukně a Julie mu uvázala kolem

krku jednu Sueinu školní vázanku. Pozoroval jsem je a přejel si prsty vlastní modrou stuhu. Kdybych si ji teď sundal, stal bych se znovu

divákem, musel bych se rozhodnout, jaké stanovisko k tomu, co se děje, zaujmu. Tom si navlékl bílé ponožky a Sue přinesla svůj baret. Při všech těch přípravách se holky smály a klábosily. Sue vyprávěla Julii

o kamarádce ze školy, která se nechala ostříhat na kluka. Přišla do školy v kalhotách, šla do klučičí šatny a viděla je všechny u záchodových mís.

Když je tak viděla v řadě, vyprskla smíchy a tím se prozradila.

— 47 —

„Že vypadá pěkně?“ nadhodila Julie. Stál naprosto klidně s rukama za

zády a očima sklopenýma a my na něho zírali. Nedal na sobě znát, jestli se mu líbí, že ho oblékají, nebo ne.

Šel se na sebe podívat do předsíně do velkého zrcadla.

Pozorovali jsme ho za dveřmi. Stál natočený bokem k zrcadlu a přes

rameno na sebe čučel.

Když byl Tom v předsíni, Julie mě uchopila za ruce a řekla: „A co teď uděláme tady s tím?“ Přejela mi pohledem obličej. „Neuděláš hezkou

holku jako z Toma z někoho s takovými hroznými uhry.“ Sue, která teď

stála vedle mě, mě zatahala za vlasy a řekla: „Nebo s takovými dlouhými mastnými vlasy, které si nikdy nemyje.“

„A se žlutými zuby,“ řekla Julie.

„A s páchnoucíma nohama,“ řekla Sue. Julie mi obrátila ruce dlaněmi

dolů.

„A se špínou za nehty.“ Soustředěně obzíraly moje nehty a přehnaně

nad nimi znechuceně áchaly a óchaly. Tom se ode dveří díval. Dost jsem se bavil, jak jsem tam tak stál a nechal se zkoumat.

„Podívej se na tenhle,“ řekla Sue a dotkla se mého ukazováčku. „Je

pod ním zelená a červená.“ Řehonily se, jako by měly náramný požitek

ze všeho, co objevily.

„Co je to támhle?“ zeptal jsem se a pohlédl přes pokoj.

Téměř schovaná za křeslem ležela dlouhá lepenková krabice se zpola

odklopeným víkem. Z jednoho rohu vyčuhoval bílý hedvábný papír.

„Jé!“ vykřikla Sue. „To je Juliino.“ Dlouhými kroky jsem přešel přes

pokoj a vytáhl krabici zpoza křesla. Vevnitř, v oranžovém a bílém papíru, ležel pár vysokých bot. Byly tmavohnědé a výrazně voněly po kůži

a parfému. Zády ke mně Julie pečlivě skládala oranžové šaty, které měl na sobě Tom.

Zdvihl jsem jednu botu.

„Kdes je sebrala?“

„V krámě,“ řekla Julie, aniž se obrátila.

„Co stály?“

„Moc ne.“ Sue byla rozčilením bez sebe.

„Julie!“ zašeptala hlasitě. „Stály třicet osm liber.“

„Zaplatilas osmatřicet liber?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla hlavou a strčila si oranžové šaty pod paži.

Vzpomněl jsem si na tu směšnou stuhu pod krkem a pokusil jsem se ji

odervat, ale nešlo to, mašle se zauzlovala. Sue vyprskla smíchy. Julie odcházela z místnosti.

„Šlohlas je,“ prohlásil jsem, znovu však zavrtěla hlavou.

— 48 —

S botou v ruce jsem za ní kráčel do schodů. Až v jejím pokoji jsem

řekl: „Mně a Sue jsi dala po dvou librách a sama utratíš osmatřicet za boty.“ Julie se usadila před zrcadlo, které měla opřené o

zeď,

a kartáčovala si vlasy.

„Chyba,“ řekla zvučně, jako bychom hráli hru na hádanky.

Odhodil jsem botu na postel a oběma rukama jsem se snažil zbavit té

stuhy kolem krku. Uzel se ještě víc scvrkl a ztvrdl na kámen. Julie

protáhla paže a zívla.

„Jestlis je nekoupila,“ řekl jsem, „pak jsi je musela štípnout.“

„Blbečku,“ řekla a ústa jí setrvala v jakémsi posměšném úsměvu.

„Jak teda?“ stál jsem rovnou za ní. Dívala se do zrcadla na sebe, ne na mě.

„Nedovedeš připadnout na jiný způsob?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jiný způsob neexistuje, pokavad by sis je sama

nevyrobila.“

Zasmála se. „Copak ti nikdo nikdy nedal dárek?“

„Kdo ti je dal?“

„Přítel.“

„Kdo teda?“

„Chá, můžeš hádat.“

„Ňákej chlap.“

Vstala, obrátila se, aby na mě viděla, a sešpulila rty. „To se ví, že je to chlap,“ řekla nakonec. Měl jsem nějakou nejasnou představu, že jako její bratr mám právo se jí na jejího přítele ptát. Julie mě však v tom nijak nepodpořila, a já se cítil víc sklíčený než zvědavý. Z nočního stolku vzala nůžky na nehty a přestříhla tu moji stuhu blízko uzlu.

Jak ji uvolnila a nechala spadnout na podlahu, řekla: „Ták,“ a zlehka mě políbila na ústa.

— 49 —

7

Tři týdny potom, co matka zemřela, jsem znovu začal číst knížku, kterou mi Sue dala k narozeninám. Překvapilo mě, kolik mi toho předtím uniklo.

Nikdy jsem si nevšiml, jak úzkostlivě dbal velitel Hunt na udržování

pořádku a čistoty v lodi, hlavně na opravdu dlouhých cestách vesmírem.

Každý den, měřeno podle pozemského času, sešplhal po žebříku

z nerezavějící oceli a provedl inspekci jídelny. Špačky od cigaret,

plastikové nádobí, staré časopisy, šálky na kávu a rozlitá káva se

vznášely nepořádně místností. „Když teď nemáme přitažlivost, aby

držela věci na jejich místě,“ řekl Hunt technikům od počítačů, kteří byli na vesmírné cestě nováčci, „musíme na udržení pořádku vynaložit

obzvláštní úsilí.“ A dlouhé hodiny, kdy nemusel činit žádná naléhavá

rozhodnutí, trávil velitel Hunt čtením a opětným pročítáním vrcholných děl světové literatury a poznamenával si své myšlenky do objemného

zápisníku vázaného v oceli, zatímco jeho věrný pes Cosmo mu ležel

u nohou. Loď velitele Hunta se pohybovala vesmírem stokrát větší

rychlostí než světlo, aby objevila zdroj energie, která transformovala spóry v monstrum. Uvažoval jsem, zda by se staral o to, jak vypadá

kantýna, nebo o světovou literaturu, kdyby loď zůstala bez pohnutí trčet v prostoru.

Jen jsem knihu dočetl, odnesl jsem ji dolů, abych ji dal Julii nebo Sue.

Chtěl jsem, aby si ji přečetl ještě někdo jiný. Našel jsem Julii samotnou v obývacím pokoji sedět v křesle s nohama pod sebou. Kouřila cigaretu, a když jsem vešel, zvrátila hlavu a vyfoukla ke stropu sloupec kouře.

„Nevěděl jsem, že kouříš,“ řekl jsem. Znovu potáhla z cigarety

a krátce přikývla. Přistoupil jsem k ní s knihou.

„Měla by sis tohle přečíst,“ vstrčil jsem jí ji do ruky.

Chvíli zírala na obálku a já stál za jejím křeslem a koukal se na ni taky.

Monstrum, které připomínalo chobotnici, útočilo na vesmírnou loď.

V dálce se snažila uniknout do bezpečí loď velitele Hunta. Předtím jsem pozorně obálku neprohlížel a teď mi připadala směšná. Zastyděl jsem se, jako bych ji sám namaloval. Julie mi podala knížku přes rameno. Držela ji za roh. „Obálka za moc nestojí,“ řekl jsem, „ale nejsou tam špatné věci.“ Zavrtěla hlavou. Znovu vyfoukla kouř, tentokrát rovně přes pokoj.

„To není knížka podle mého gusta,“ prohlásila. Položil jsem knížku na stůl titulem dolů a stoupl si před Julii.

— 50 —

„Co tím chceš říct?“ zeptal jsem se. „Jak můžeš vědět, co je to za

knížku?“

Pokrčila rameny. „Tak nebo tak, nemám zrovna na čtení chuť.“

„Dostala bys chuť, kdyby ses pustila do tohohle.“ Znovu jsem knihu

sebral a upřeně na ni hleděl. Nevěděl jsem, proč mi tak záleží na tom, aby ji ještě někdo četl. Najednou se Julie předklonila a vzala mi knihu z ruky.

„No dobrá,“ řekla. „Když ti to udělá radost, tak já si to

přečtu.“ Mluvila se mnou jako s dítětem, které už už nabírá do breku. To mě rozzuřilo. „Jenom, abys mně udělala radost, to číst nemusíš,“ vyhrkl jsem a pokusil se jí knížku sebrat.

Dala ji z mého dosahu.

„Ale ne,“ řekla s úsměvem, „to víš, že ne.“ Popadl jsem ji za zápěstí a zkroutil jí ruku. Přendala si knihu do druhé ruky a strčila si ji pod zadek. „Něco mi uděláš.“

„Dej to sem,“ řekl jsem, „není to knížka podle tvýho gusta.“

Smýknul jsem s ní a knížka se objevila. Bez dalšího mě nechala, ať si ji vezmu, a já si ji odnesl na druhou stranu pokoje. Upřeně na mě

koukala a mnula si zápěstí.

„Co je s

tebou?“ téměř zašeptala. „Měli by tě dát pod

zámek.“ Ignoroval jsem ji a posadil se. Dlouho jsme mlčky seděli na

opačných koncích místnosti. Julie si zapálila další cigaretu a já se

probíral určitými pasážemi v knížce.

Očima jsem jezdil po řádcích, ale nic z toho jsem nevnímal.

Než vypadnu z pokoje, chtěl jsem Julii říct něco na usmířenou, ale

nemohl jsem připadnout na nic, co by nevyznělo pitomě. A kromě toho,

říkal jsem si v duchu, si o to koledovala. Den předtím jsem Toma

rozbrečel, když jsem ho cvrnknul do hlavy. Dělal randál přede dveřmi

mého pokoje a vzbudil mě. Lehl si na podlahu, držel se za hlavu a vřískal tak hlasitě, až Sue vyběhla ze svého pokoje.

„Může si za to sám,“ řekl jsem, „když dělá takovej kravál hnedka po

ránu.“ Sue potřepala Toma po hlavě.

„Hnedka po ránu!“ překřikla Tomovo vřeštění. „Je skoro jedna.“

„Pro mě je to pořád hnedka po ránu,“ zařval jsem a šel zpátky do

postele.

Neviděl jsem žádný zvláštní důvod, proč bych měl vstávat.

Doma jsme neměli nic moc k snědku a jedině já neměl co dělat. Tom

si celý den venku hrál, Sue zůstávala u sebe v pokoji, četla si a psala do svého zápisníku a Julie chodila někam s tím, co jí dal ty boty. Když byla doma, tak se připravovala na odchod. Dlouho se koupala, což naplňovalo

— 51 —

dům příjemnou vůní, silnější než smrad z kuchyně. Spoustu času trávila mytím a kartáčováním vlasů a malováním očí.

Nosila oblečení, které jsem předtím nikdy neviděl, hedvábnou blůzu

a hnědou sametovou sukni. Probouzel jsem se pozdě dopoledne,

onanoval a znovu upadal do dřímoty. Měl jsem sny, nebyly to vysloveně noční můry, ale těžké sny, z nichž jsem usiloval se probudit. Své dvě libry jsem utratil za hranolky a rybí filé, a když jsem Julii požádal o další, podala mi beze slova pětilibrovku. Přes den jsem poslouchal rádio.

Uvažoval jsem, jestli se na podzim vrátím do školy, nebo jestli si

najdu práci. Ani jedno mě nelákalo. Někdy jsem odpoledne usnul

v křesle, přestože jsem byl vzhůru jen pár hodin. Díval jsem se do

zrcadla a sledoval, jak se mi uhry z obličeje rozlézají po stranách po krku.

Přemýšlel jsem, jestli se mi rozlezou po celém těle, a dvakrát mi nesešlo na tom, jestli jo.

Nakonec si Julie odkašlala a řekla: „Tak co?“ Pohlédl jsem mimo ni

na dveře od kuchyně.

„Pojď, uklidíme kuchyň,“ vyhrkl jsem. To bylo slovo v pravou chvíli.

Julie ihned vstala a začala imitovat filmového gangstera, nedopalek

cigarety v koutku úst.

„To je slovo do pranice, brácho, to jo.“ Napřáhla ke mně ruku

a vytáhla mě z křesla.

„Skočím pro Sue,“ řekl jsem. Zavrtěla hlavou. S

pomyslným

samopalem u boku vskočila do kuchyně a rozstřílela všecko na mraky,

všechny ty plísní zasviněné talíře, ty mouchy a masařky, tu velkou

hromadu odpadků, která se sesula a rozprskla po zemi. Všecko rozstřílela a vyluzovala přitom stejné hrdelní, klokotavé zvuky jako Tom při svých pistolnických hrách. Stál jsem tam a uvažoval, jestli se mám k té hře přidat. Julie se otočila na podpatku a naprala mi kulky do břicha. Žuchl jsem jí k nohám na podlahu, nos jen pár centimetrů od papíru od másla.

Julie mě drapla za vlasy a zvrátila mi hlavu. Ze samopalu byl najednou nůž, který mi přitiskla na krk, a řekla „Zkus ňáký fígle, a máš to

v krku.“ Pak poklekla a přitiskla mi pěst ke slabinám.

„Nebo tadyhle,“ zašeptala dramaticky a oba jsme se zasmáli.

Juliina hra skončila ráz naráz. Začali jsme smetat odpadky a svinstvo do lepenkových krabic, které jsme vynesli do popelnic. Sue nás uslyšela a přišla nám dolů pomoct. Vyčistili jsme odpad, umyli zdi a vydrhli

podlahu. Se Sue jsme se pustili do nádobí a Julie odešla nakoupit

potraviny. Končili jsme, zrovna když se vrátila, a dali se do krájení zeleniny na guláš. Když už bublal na plotně, Julie a Sue začaly uklízet obývák a já šel ven umýt okna. Rozmazaně pod filmem vody jsem viděl,

— 52 —

jak sestry pošupují všechen nábytek doprostřed místnosti, a poprvé za celé týdny jsem byl šťastný. Cítil jsem se v bezpečí, jako bych patřil k nějaké mocné, tajné armádě. Pracovali jsme přes čtyři hodiny, jedna práce následovala za druhou, a já si stěží uvědomoval vlastní existenci.

Vytáhl jsem nějaké předložky a malý koberec do zahrady a začal je

klepat holí. Byl jsem v plném zápalu, když jsem za sebou něco zaslechl a otočil se. Byl to Tom se svým kamarádem z věžáků. Tom měl na sobě

Sueinu školní uniformu a kolena samou krev, jak se natáhl. Poslední

dobu si často hrával na ulici v Sueině sukni. Žádné z dětí si z něho

neutahovalo, jak jsem čekal. Dokonce jako by to ani nepostřehly. To mi nešlo na rozum. Ani za nic bych se neukázal v Tomově věku v sukni,

ostatně, v žádném věku.

Stál, držel kamaráda za ruku a já pokračoval v práci. Tomův kamarád

měl kolem krku šátek, jehož vzorek mi byl povědomý.

Krátce spolu prohodili pár slov, kterým jsem neporozuměl kvůli hluku, co jsem dělal. Pak se Tom hlasitě zeptal: „Na co to děláš?“ Řekl jsem mu to a zeptal se: „Proč nosíš sukni?“

Neodpověděl. Ještě párkrát jsem praštil do koberce, pak jsem zase

přestal a obrátil se na Tomova kamaráda. „Proč má Tom na sobě sukni?“

„V naší hře dělá Tom Julii,“ odpověděl.

„A koho děláš ty?“ já na to.

Kluk neodpovídal. Pozdvihl jsem hůl a už už jsem se chystal k další

ráně, když Tom řekl: „Dělá tebe.“

„Mě, říkáš?“ Oba přikývli. Odhodil jsem hůl a stáhl předložky ze šňůr na prádlo. „A co děláte v té vaší hře?“ zeptal jsem se.

Tomův kamarád pokrčil rameny. „Nic zvláštního.“

„Zápasíte?“ snažil jsem se Toma nalákat na svou otázku, ale díval se

jinam. Druhý kluk zavrtěl hlavou. Poskládal jsem předložky a koberec na sebe. „Jste ve vaší hře přátelé? Držíte se za ruce?“ Zasmáli se a pustili se.

Tom šel za mnou do domu, jeho kamarád však zůstal před

kuchyňskými dveřmi. „Jdu domů,“ zavolal na Toma a vyznělo to jako

otázka. Tom přikývl a ani se neotočil. V obývacím pokoji ležely na stole čtyři talíře a u každého nůž a vidlička. Vprostřed stolu stála láhev

rajčatové šťávy a kalíšek na vejce plný soli. Ke každému talíři byla

přistavená židle. Jako u lidí, pomyslel jsem si. Tom se vydal nahoru za Julií a Sue a já přecházel sem a tam mezi kuchyní a obývákem, jako když velitel Hunt prováděl inspekci kantýny. Dvakrát jsem se sehnul a sebral z koberce smítko.

Na háku zapuštěném do dveří od sklepa visela pestrobarevná nákupní

taška a v ní dvě jablka a dva pomeranče. Strčil jsem do ní prstem

— 53 —

a rozhoupal ji jako kyvadlo. Na jednu stranu se kývala lehčeji než na druhou a chvilku mi zabralo, než jsem vyzkoumal, že je to tvarem

držadel. Bezmyšlenkovitě jsem otevřel dveře do sklepa, rozsvítil světlo a seběhl po schodech.

Lopata ležela uprostřed velké kulaté skvrny po vyschlém betonu.

Připomněla mi ručičku obrovských polámaných hodin.

Pokoušel jsem se vybavit si, kdo z nás ji měl v ruce naposledy, ale

nemohl jsem si jasně vzpomenout, jak co po sobě následovalo. Zvedl

jsem ji a postavil ke stěně. Víko bedny zůstalo odklopené tak, jak jsme ho nechali. Na to jsem se upamatoval. Přejel jsem dlaní po betonu

v bedně. Byl světlounce šedý a na dotek vlahý. Na ruce mi ulpěl jemný prach. Všiml jsem si, že povrch diagonálně protíná prasklina, která se na jednom konci rozdvojuje. Poklekl jsem, strčil k ní nos a začichal. Ucítil jsem zvláštní sladký pach, když jsem si však stoupl, uvědomil jsem si, že jsem ucítil guláš, co se vaří nahoře. Posadil jsem se na stoličku k bedně a přemýšlel o matce. Usilovně jsem se snažil připomenout si její obličej.

Vybavil jsem si ovál tváře, rysy se ale vždycky rozostřily, nebo jeden splýval s druhým a ovál se změnil v žárovku. Když jsem oči zavřel,

opravdu jsem žárovku viděl. Jednou se krátce matčin obličej vynořil,

sevřený tím oválem a nepřirozeně se usmívající, jako když si nechávala dělat fotky u fotografa. Vymýšlel jsem si věty a snažil se přimět ji, aby je vyslovila. Ale nemohl jsem připadnout na nic, co bych si dovedl

představit, že by řekla. Nejjednodušší věci, jako třeba „Podej mi tu

knihu“ nebo „Dobrou noc“, nevyzněly jako to, co by řekla. Měla

hluboký nebo vysoký hlas? Žertovala někdy? Byla po smrti ani ne měsíc a ležela v bedně vedle mě. Dokonce ani to nebylo jisté. Chtěl jsem ji vykopat a podívat se.

Přejel jsem nehtem ostrou puklinu. Především mi už teď ani trochu

nebylo jasné, proč jsme ji vůbec do bedny dali. Tehdy to bylo zřejmé, aby rodina zůstala pohromadě. Byl to dobrý důvod? Třeba by bylo

mnohem zajímavější, kdyby nás rozdělili. Už jsem ani nedokázal

posoudit, zda to, co jsme udělali, je normální, pochopitelné, i když jsme to třeba dělat neměli, nebo zda je to něco tak neobvyklého, že kdyby se na to přišlo, dostalo by se to na první stránky všech novin v zemi. Anebo vůbec ne. Člověk by se o tom dočetl akorát na zastrčeném místě

v okresních novinách a víc by po tom nikdo nevzdechl. Stejně jako obraz její tváře se mi každá myšlenka rozplynula do nicoty.

Nemožnost cokoliv vědět nebo pociťovat s jistotou ve mně vyvolala

naléhavou potřebu onanovat. Vstrčil jsem si ruce do kalhot, a jak jsem si pohlédl dolů mezi nohy, uviděl jsem něco červeného. Ohromeně jsem

— 54 —

vyskočil. Stolička, na které jsem seděl, byla jasně červená. Před dávnou dobou ji tak nalakoval otec a patřila do koupelny v přízemí. Musela ji dolů přinést Julie nebo Sue, aby mohly sedět u bedny. Ta představa mě vyděsila, místo aby mě uklidnila. Sotva jsme vůbec mezi sebou o matce mluvili. Byla tajemstvím jednoho každého z nás. Dokonce i Tom se o ní zmiňoval zřídka a jen občas pro ni plakal. Rozhlédl jsem se po sklepě po nějakých dalších známkách něčí přítomnosti, nic jsem však nenašel.

Obrátil jsem se k odchodu, a když jsem začal stoupat po schodech,

uviděl jsem nahoře stát Sue, jak se na mě dívá.

„Myslela jsem si, že jseš to tam dole ty,“ řekla, když jsem k ní došel.

V ruce držela talíř.

„Je tam puklina, vidělas?“ zeptal jsem se. „Zvětšuje se,“ vyhrkla. „Ale jak je to možný?“

Pokrčil jsem rameny. Ukázala na talíř. „Někdo přišel.“

Protáhl jsem se kolem ní do kuchyně, ale nikdo tam nebyl.

Zhasla ve sklepě a zamkla dveře.

„Kdo?“ Teprve teď jsem si všiml, jak je rozčilená.

„Derek,“ řekla. „Juliin kluk.“ V obýváku jsem ji pozoroval, jak

prostírá ještě pro jednoho. Zavedla mě k patě schodiště, ukázala nahoru a zašeptala: „Poslouchej.“ Zaslechl jsem Juliin hlas a pak v odpověď

mužský hlas. Najednou oba mluvili naráz a oba se smáli.

„No a co?“ řekl jsem „Je to bezva.“ Srdce mi bušilo jak splašené.

Rozvalil jsem se do křesla a začal si hvízdat. Sue si také přišla sednout a setřela si pomyslný pot z obočí.

„Ještě štěstí, že jsme uklidili, viď?“ Nepřestával jsem hvízdat, co mi tak napadlo, celý zpanikařený, a až postupně jsem se vzmohl na jakous takous melodii.

Tom sešel shora a v náručí držel cosi, co vyhlíželo jako velká kočka.

Paruku. Přinesl ji k Sue a poprosil ji, ať mu ji nasadí. Přidržela si ho od těla a ukázala mu na kolena a na ruce. Odmítla mu paruku dát, dokud se neumyje. Mezitím, co byl Tom v koupelně, zeptal jsem se: „Jakej je?“

„Má auto, nový, koukni.“ Ukázala k oknu. Já se však nešel podívat.

Když se Tom vrátil k Sue, zeptala se ho: „Jestli chceš být u stolu za holku, proč si na sebe nevemeš ty oranžové šaty?“ Zavrtěl hlavou a Sue mu nasadila paruku.

Vyběhl se do síně podívat do zrcadla a pak si sedl proti mně a dloubal se v nose. Sue si četla knížku a já si začal znovu hvízdat, tentokrát mnohem tišeji. Tom si špičkou ukazováčku vylovil něco z nosu, podíval se na to a omáznul to o polštář na židli. Někdy jsem to taky dělal, ale jenom když jsem byl sám, ráno v posteli. Nevypadá to tak ohavně, když

— 55 —

to udělá malá holka, pomyslel jsem si a přistoupil k oknu. Byl to sporťák, staromódní typ se stupátkem a s koženou sklápěcí střechou, teď staženou.

Byl zářivě červený a po celé délce měl tenkou černou linku.

„Měl bys jít ven a prohlédnout si ho,“ řekla Sue, „je fantastický.“

„Co prohlídnout?“ já na to. Kola měla stříbrné dráty a výfuk byl taky stříbrný. V kapotě byly po stranách dlouhé zešikmené průduchy. „Aby

šel dovnitř vzduch,“ slyšel jsem se, jak vysvětluji spolujezdci a svištím se strojem úzkou zatáčkou v Alpách. „Nebo teplo se dostalo ven.“

Když jsem se vrátil do svého křesla, Sue byla pryč.

Upřeně jsem civěl na Toma. Ve velkém křesle vyhlížel křehce, nohy

mu jen tak tak přečuhovaly přes kraj sedačky a hlava mu dosahovala do poloviny opěradla. Pár vteřin na mě také civěl, pak se zakoukal jinam a založil si ruce. Nohy mu rozcapeně čouhaly zpod sukně. „Jaký to je bejt holka?“ zeptal jsem se. Potřásl hlavou a zavrtěl se. „Je to lepší než bejt kluk?“

„Nevím.“

„Připadáš si tak sexy?“ Náhle se zasmál. Nerozuměl, co tím myslím,

věděl však, že to slovo je znamením ke smíchu. „Tak co,

připadáš?“ Zazubil se na mě.

„Nevím.“ Předklonil jsem se a zakýval na něho prstem, aby ke mně

přistoupil.

„Když si vemeš paruku a sukni a pak jdeš k zrcadlu a vidíš malou

holku, nedělá ti to dobře na ferdíka? Nezvětšuje se ti?“ Tom se přestal křenit, jako když utne. Slezl z křesla a vyklouzl z pokoje. Zůstal jsem bez pohnutí a čichal vůni guláše. Strop zapraskal. Zaujal jsem v křesle promyšlenou pozici. Nohy jsem zkřížil v kotnících a ruce sepjal pod

bradou. Na schodech se ozvaly lehké, rychlé kročeje a vběhl Tom. „Už

jdou! Jde sem!“ povykoval. „Co je zač?“ zeptal jsem se a založil ruce za hlavou.

„To je Derek, to je Jack,“ řekla Julie. Potřásl jsem si s ním rukou, aniž jsem vstal, ale nechal jsem nohy křížem, spustil jsem je pevně na

podlahu. Když jsme si podávali ruce, žádný z nás nepromluvil. Potom si Derek odkašlal a koukl po Julii. Stála těsně za Tomem a rukama mu

svírala ramena. „Tohle je Tom,“ řekla tónem, z něhož zřejmě vyplývalo, že už o něm Derekovi říkala. Derek zašel za mé křeslo, kam jsem na

něho neviděl, a tiše prohodil: „No jo, napůl holka, napůl kluk.“ Sue se nuceně zasmála a já si stoupnul. Julie šla do kuchyně pro guláš

a zavolala na Toma, ať jí jde pomoct. My tři jsme zůstali stát uprostřed pokoje.

— 56 —

Stáli jsme dost těsně u sebe a jako bychom se k sobě přikláněli. Sue záměrně udýchaným a stupidním hlasem vyhrkla: „Vaše auto se nám

opravdu líbí.“ Derek přikývl. Byl hodně vysoký a vyhlížel, jako by se vyfiknul na svatbu – světle šedý oblek, krémová košile a vázanka,

manžetové knoflíčky a vesta s drobným stříbrným řetízkem. „Mně se

moc nelíbí,“ prohlásil jsem. Otočil se ke mně a sotva patrně se usmál.

Nosil tenký černý knírek. Vyhlížel tak dokonale, že mohl být klidně

umělý.

„Vskutku?“ řekl zdvořile s tím svým úsměvem. „Proč ne?“

„Moc se blejská,“ řekl jsem. Derek si shlédl na boty a já pokračoval.

„Chci říct, ta barva, nemám červenou rád.“

„Škoda. Tobě se červená líbí?“ zeptal se s pohledem upřeným na Sue.

Mrkla Derekovi přes rameno do kuchyně.

„Mně? Mně se červená líbí, hlavně na vozech.“ Teď zase koukal na

mě, tak jsem opakoval: „Červená se mi na autech nelíbí. To pak vypadaj jako hračky.“ Derek od nás poodstoupil. Ruce měl vražené hluboko do

kapes a pohupoval se na podpatcích. Téměř neslyšně řekl: „Až budeš

o trochu starší, dojde ti, že všechno jsou to hračky, nákladné hračky.“

„Proč by to měly být hračky?“ namítl jsem. „Je to užitečná věc, když

si chce člověk někam vyrazit.“ Přikývl a rozhlédl se po místnosti. „Máte tady velké pokoje,“ prohodil k Sue.

„Tohle je skutečně velký dům.“ „Můj pokoj je vcelku malý,“ řekla Sue.

Založil jsem si ruce a vedl dál svou.

„Jestli jsou auta hračky, pak všecko, co si koupíte, je hračka.“ Zrovna v tu chvíli vešla Julie s gulášem, v patách za ní Tom s pecnem chleba a s pepřenkou.

„To si budu muset nechat projít hlavou, Jacku,“ řekl Derek a otočil se, aby odsunul Julii z cesty židli.

Než jsme se usadili, všiml jsem si, že Julie má na sobě nové boty,

sametovou sukni a hedvábnou blůzu. U stolu seděli s Derekem vedle

sebe. Sedl jsem si do rohu vedle Toma. Zprvu jsem byl tak naštvaný, že mě hlad přešel. Když mi Julie podala talíř s jídlem, řekl jsem, že to nechci. „Ále, hlouposti,“ řekla, položila mi talíř mezi vidličku a nůž a usmála se na Dereka. Přikývl, jako že všecko chápe. Při jídle udržovaly hovor Julie a Sue. Derek seděl, jako když spolknul pravítko. Na klíně si rozprostřel červenomodrý kapesník, a když dojedl, poťupkal si s ním

knírek. Než si ho vstrčil do kapsy, pečlivě ho složil. Chtěl jsem je vidět, jak se jeden druhého dotýkají. Julie mu položila ruku na loket a požádala ho, ať jí podá sůl. Natáhl jsem se po kalíšku na vejce, co stál před

Derekem, a jak jsem ho sunul před ni, sůl se vysypala po celé délce stolu.

— 57 —

„Opatrně,“ podotkl Derek tiše. Holky začaly nervózně tlachat o házení soli přes rameno a chození pod žebříky. V jednu chvíli jsem zahlédl, jak Derek mrkl na Toma, který sklonil hlavu, až mu kučery zakryly obličej.

Potom Julie odvedla Dereka na zahradu a já se Sue jsme umývali nádobí.

Já teda akorát tak postával s utěrkou v ruce. Šmírovali jsme kuchyňským oknem. Julie ukazovala na cestičky a schůdky, pod spletí žloutnoucího plevele teď téměř k nerozeznání. Derek ukázal k věžákům a zeširoka

máchl paží, jako by jim nakazoval, aby se sesuly. Julie vážně přikyvovala.

„Ten má ale široký ramena, viď?“ řekla Sue. „Ten oblek si musel dát

speciálně ušít.“ Civěli jsme na Derekova záda. Hlavu měl malou

a kulatou, vlasy všechny stejně dlouhé jako kartáč.

„Takovej silák to nebude,“ řekl jsem. „A je pěkně vypasenej.“

Sue vylovila mokré talíře z dřezu a rozhlížela se, kam je položit.

„Porazil by tě klidně malíčkem,“ řekla.

„Pchá,“ rozkřikl jsem se. „Jen ať to zkusí.“

O chviličku později se Julie se svým přítelem posadili u skalky. Sue

mi vzala utěrku a pustila se do utírání nádobí.

Řekla: „Vsaď se, že neuhodneš, co dělá,“ a já odpověděl: „Mně je to

ukradený, co dělá.“

„To bys v životě neuhodnul. Hraje kulečník.“

„A co má bejt?“

„Hraje kulečník za peníze, je neuvěřitelně bohatý.“ Znovu jsem koukl

po Derekovi a nechával si to projít hlavou. Seděl ke mně bokem

a naslouchal Julii. Utrhl si dlouhý stonek trávy, po malých kouscích ho drtil zubama a vyplivoval. Po celou dobu přikyvoval k tomu, co

vykládala Julie, a když nakonec sám promluvil, položil jí zlehka ruku na rameno. Nad tím, co jí říkal, se Julie rozesmála.

„A psali o něm něco v novinách,“ říkala Sue.

„V jakých novinách?“ Sue jmenovala místní týdeník a já se zasmál.

„Tak v těchhle se píše o každým,“ řekl jsem, „když žije dost dlouho.“

„Vsadím se, že neuhodneš, kolik mu je.“ Nechal jsem to bez odpovědi.

„Dvacet tři,“ prohlásila a usmála se na mě. Měl jsem chuť jí jednu

vrazit.

„Co je na tom tak úžasnýho?“

Utřela si ruce. „Pro chlapa je to ten nejlepší věk.“

Zeptal jsem se: „Co to žvaníš? Kdo to říkal?“

Zaváhala. „Julie.“

Zalapal jsem po dechu a vyběhl z kuchyně. V obýváku jsem se

porozhlédl po Veliteli Huntovi. Byl uklizený do police s knihami. Vyběhl

— 58 —

jsem s tou knížkou nahoru k sobě do pokoje, práskl za sebou dveřmi

a natáhnul se na postel.

— 59 —

8

Čím dál častěji se z mých špatných snů stávaly noční můry.

V předsíni stála velká dřevěná bedna, kolem níž jsem musel dříve

bezmyšlenkovitě aspoň tucetkrát přejít. Teď jsem se zastavil, abych si ji prohlédl. Víko, které bývalo napevno přibité, volně viselo, některé

hřebíky byly ohnuté a dřevo kolem nich odštíplé a bílé. Stál jsem tak blízko, jak jen to šlo, abych ještě neviděl dovnitř. Věděl jsem, že se mi to jenom zdá a že je důležité nepropadnout panice. V bedně něco bylo.

Podařilo se mi trochu otevřít oči, a než se mi zase ztěžka zavřely, zahlédl jsem dolení roh své postele a nějaké své šaty. Ve velkém křesle u postele seděla matka a upřeně se na mě dívala obrovskýma, vpadlýma očima. To

proto, že je mrtvá, pomyslel jsem si. Byla drobná a nohy jí sotva

dosahovaly k podlaze. Když promluvila, byl mi její hlas tak důvěrně

známý, že jsem si nedokázal představit, že jsem jej mohl tak snadno

zapomenout. Nepodařilo se mi ale přesně porozumět tomu, co říkala.

Používala podivného slova „šušlání“ nebo „žudlání“.

„Nemůžeš přestat s

tím šušláním, dokonce ani když s

tebou

mluvím?“ zeptala se.

„Nic nedělám,“ odpověděl jsem, a když jsem se podíval, všiml jsem si, že na posteli není žádné povlečení a já že jsem nahý a přímo před ní

onanuji. Ruka se mi míhala sem a tam jako tkalcovský člunek. Řekl jsem jí: „Nemůžu to zastavit, se mnou to nemá nic společného.“

„Co by tomu tak řekl táta?“ řekla smutně. „Kdyby žil.“ Jak jsem se

probouzel, nahlas jsem říkal: „Vy jste ale oba mrtví.“

Jednou odpoledne jsem tenhle sen vypravoval Sue. Když odemkla

dveře a vpustila mě dovnitř, všiml jsem si, že v ruce drží otevřený ten svůj zápisník. Zatímco mi naslouchala, zaklapla ho a strčila si ho pod polštář.

Kupodivu ji můj sen rozhihňal.

„Dělaj to kluci pořád?“

„Co jako?“

„No dyť víš, šušlání.“

Místo abych jí odpověděl, zeptal jsem se: „Pamatuješ, jak jsme hrávali tu hru?“

„Jakou hru?“

— 60 —

„Když jsme s Julií dělali doktory a prohlíželi tě, a ty jsi jako přišla z jiné planety.“ Přikývla a založila si ruce.

Odmlčel jsem se. Nemohl jsem si vzpomenout, co jsem to chtěl říct.

„No a co?“ Přišel jsem si popovídat o snu a o matce a najednou jsme

mluvili o něčem jiném.

„Nechceš,“ řekl jsem zvolna, „abychom tu hru hráli dál?“ Zavrtěla

hlavou a odvrátila pohled.

„Sotva si z toho něco pamatuju.“

„Julie a já jsme z tebe obvykle všechno svlékli.“ Vyznělo to

neskutečně, jak jsem to tak vyslovil. Znovu zavrtěla hlavou

a nepřesvědčivě řekla: „Jó? Fakt si to moc nepamatuju, byla jsem ještě malá.“ Odmlčela se a pak dobrosrdečně dodala: „Vždycky jsme hráli

hloupé hry.“

Sedl jsem si na Sueinu postel. Všude na podlaze ležely knížky, některé otevřené hřbetem nahoru. Spoustu jich měla z knihovny, a já se už už

chystal jednu zvednout, když mě najednou přepadla malátnost z pouhého pomyšlení na knížky.

„To tě to nikdy neotravuje sedět tady celej den a číst?“ zeptal jsem se.

„Já čtu ráda. A jinak tady není co dělat.“ „Dá se dělat hromada

věcí,“ prohlásil jsem, jen abych Sue slyšel opakovat, že tady není do čeho píchnout. Vtáhla však tenké, bledé rty, jako to dělají ženy, když se malují, a řekla: „Do ničeho jiného se mi nechce.“ Po tomhle jsme

poměrně dlouho seděli beze slova. Sue si pohvizdovala a mně bylo jasné, že čeká, až vypadnu. Uslyšeli jsme, jak se dole otevřely zadní dveře, a hlasy Julie a jejího přítele. Přál jsem si, aby byl Derek Sue protivný stejně jako mně, pak bychom toho měli spoustu, o čem mluvit. Povytáhla bledé obočí a řekla „To jsou oni“ a já na to „Jó“, a připadal jsem si hrozně daleko od všech, které jsem znal.

Sue začala znovu hvízdat a já listoval v časopisu, oba jsme ale

pozorně naslouchali. Nahoru nešli. Uslyšel jsem téct vodu a řachtání

čajových šálků. Zeptal jsem se Sue: „Pořád si ale zapisuješ do toho sešitu, viď?“ „Trochu,“ řekla a stočila pohled k polštáři, jako by byla připravená zabránit mi, abych notes popadl. Okamžik jsem počkal a pak jsem

hrozně smutně řekl: „Rád bych, kdybys mi ukázala ty úryvky o mamince, jenom ty kousky. Mohla bys mi je třeba přečíst.“

Dole se rozeřvalo rádio. Jestli se chystáš na západ jít, ke mně se dej lepšího než dálnici, nic nemůžeš mít. Písnička mi lezla krkem,

nepřestával jsem ale dál smutně koukat na sestru.

„Ničemu z toho bys nerozuměl.“

„Proč ne?“

— 61 —

Vyhrkla: „Nikdy jsi nechápal nic, co se jí týkalo. Vždycky ses k ní

choval hrozně.“

„To je lež,“ ohradil jsem se hlasitě a po pár vteřinách jsem opakoval:

„To je lež.“ Sue seděla na kraji postele, záda rovná, ruku položenou na polštáři. Když mluvila, hleděla truchlivě přímo před sebe.

„Nikdy neudělals nic, oč tě požádala. Nikdy jsi s ničím nepomohl.

Vždycky ses příliš zabýval sám sebou, stejně jako teď.“ „Kdybych se

o ni nezajímal, tak by se mi o ní takhle nezdálo,“ namítl jsem.

„Nezdá se ti o ní, zdá se ti o sobě,“ řekla Sue. „Proto taky se chceš kouknout do mého deníku, jestli tam není něco o tobě.“

„Chodíš dolů do sklepa,“ vyrážel jsem ze sebe mezi výbuchy smíchu,

„sedáš na té stoličce a píšeš si o nás o všech do toho svého malého

černého notesu?“

Hecoval jsem se, abych se nepřestal smát. Cítil jsem se pod psa

a potřeboval jsem dělat hodně hluku. Jak jsem se smál, položil jsem si ruce na kolena, ale nedokázal jsem si své ruce úplně uvědomovat. Sue

mě pozorovala, spíš jako když si mě vybavuje ve vzpomínkách, než jako když mě vidí. Vytáhla zápisník zpod polštáře, otevřela ho a hledala

stránku.

Přestal jsem se smát a čekal jsem. „Devátého srpna. Jsi mrtvá

devatenáct dní. Dnes se o tobě nikdo nezmínil.“ Odmlčela se a očima

přelétla pár řádek. „Jack měl hroznou náladu. Zranil Toma na schodech kvůli tomu, že dělal hluk. Udělal mu velký škrábanec na hlavě a tekla mu hodně krev. K obědu jsme si smíchali dvě konzervy polévky. Jack na

nikoho nepromluvil. Julie mluvila o svém klukovi, který se jmenuje

Derek. Řekla, že by ho ráda jednou přivedla domů a jestli by nám to

nevadilo. Já řekla, že mně ne. Jack předstíral, že neslyší, a odešel

nahoru.“ Sue vyhledala jinou stránku a pokračovala ve čtení, tentokrát mnohem důrazněji. „Od té doby, cos umřela, se nepřevlékl. Nemyje se,

ani ruce, a strašlivě smrdí. Hnusí se nám, když se dotkne chleba.

Nemůžeš mu nic říct, jinak by tě praštil. Pořád je nachystaný někoho

praštit, Julie ale ví, jak ho zvládnout“ Sue se odmlčela a jako by se chystala pokračovat, ale rozmyslela si to a notes zaklapla. „Tak sis to vyposlechl.“ Příštích pár minut jsme se únavně dohadovali o tom, co

Julie řekla při obědě.

„Nezmínila se, že někoho přivede domů,“ tvrdil jsem.

„Zmínila.“

„Ne!“ Sue si sedla na bobek k jedné z těch svých knih a předstírala, že nevidí, že odcházím. Dole rádio hrálo hlasitěji, než jsem kdy předtím slyšel. Hlasatel zběsile komentoval nějakou soutěž. Našel jsem Toma

— 62 —

sedět nahoře na schodech. Na sobě měl modrobílé šaty, které se vpředu zavazovaly na mašli. Paruku ale někde nechal. Když jsem si sedl vedle něho, na okamžik jsem si uvědomil mdlý, nepříjemný zápach. Tom

brečel. Přitiskl si pěstičky na oči jako malé holky na víčkách krabic od sušenek. Z jedné nosní dírky mu tekla dlouhá zelená nudle. Když

popotáhl, zmizela.

Chvíli jsem ji pozoroval. Připadalo mi, že hlukem z rádia prorážejí

další hlasy, nebyl jsem si ale jistý. Když jsem se Toma zeptal, proč brečí, spustil ještě hlasitěji. Pak se vzpamatoval a zakňoural. „Julie mě praštila a křičela na mě,“ a dal se znovu do pláče. Nechal jsem ho být a šel dolů.

Rádio bylo puštěné na plný pecky, protože Julie a Derek se hádali.

Krátce jsem postál za dveřmi a snažil se něco pochytit. Derek jako by na Julii něco chtěl, v hlase měl plačtivý tón. Když jsem vešel, mluvili oba najednou, div že neřvali, a oba zmlkli, jako když utne. Derek se opíral o stůl, ruce v kapsách, nohy překřížené v kotnících. Měl na sobě

tmavozelený oblek a na kravatě připnutou zlatou sponu.

Julie stála u okna. Přešel jsem mezi nimi k rádiu a vypnul ho. Pak

jsem se obrátil a vyčkával, až někdo z nich promluví první. Uvažoval

jsem, proč na sebe nešli řvát ven do zahrady.

„Co chceš?“ osopila se na mě Julie. Nebyla vyfiknutá jako Derek.

Měla na sobě sandály z umělé hmoty, džíny a košili, zavázanou pod prsy na uzel. „Jen jsem se přišel kouknout, co znamená ten randál,

a kdo,“ přesunul jsem pohled na Dereka, „praštil Toma.“ Zvolna

poklepávala nohou, aby dala jasně najevo, že čeká, až vypadnu.

Kráčel jsem mezi nimi pomalu zpátky a přirážel vždy jednu nohu

těsně před druhou tak, jak to člověk dělá, když si chce odměřit

vzdálenost bez pravítka. Derek si velice tiše odkašlal a vytáhl hodinky na tom řetízku. Pozoroval jsem ho, jak je s cvaknutím otevřel, zaklapl

a vstrčil zpátky.

Neviděl jsem ho od té doby, co nás před víc jak týdnem navštívil.

Několikrát se ale mezitím zastavil pro Julii s vozem. Slyšel jsem zvenčí motor auta a Julii běžet po přední cestě, nikdy jsem se však na ně nedíval oknem jako Sue a Tom. Dvakrát třikrát zůstala Julie venku přes noc.

Nikdy mi neřekla, kam jde, ale určitě to říkala Sue. Po takové noci ty dvě vždycky dopoledne vysedávaly hodiny v kuchyni, klábosily a pily čaj.

Třebas to Sue všecko zapsala do svého notesu a Julie o tom neví.

Vtom se na mě Derek usmál a zeptal se: „Jak se vede, Jacku?“

Julie slyšitelně oddechovala.

„Hele,“ spustila na něho a já odměřeně řekl: „Bezva.“

„Co tak děláš celé dny?“

— 63 —

Díval jsem se na Julii, když jsem odpovídal: „Nic zvláštního.“ Viděl

jsem, jak ji štve, že se bavím s jejím Derekem. „A co vy?“ řekl jsem. Než odpověděl, odmlčel se a pak si znovu povzdychl. „Trénuju. Sem tam si

zahraju. Nic velkého, to víš.“ Přikývl jsem. Derek a Julie na sebe upřeně zírali. Klouzal jsem pohledem z jednoho na druhého a snažil se vymyslet, co dalšího ještě říct. „Hráls to někdy?“ zeptal se Derek a nespustil přitom Julii z očí. Kdyby u toho nebyla, řekl bych, že jo. Jednou jsem kulečník sledoval a znal jsem pravidla. „Opravdicky ne,“ řekl jsem. Derek znovu vytáhl hodinky.

„Měl by sis jít zahrát.“ Julie spustila paže a rychle zamířila z místnosti.

Když vycházela, tiše si povzdychla.

Derek ji sledoval, jak jde pryč, a nadhodil: „Chci říct, máš teď toho moc na práci?“ Úporně jsem se zamyslel a řekl: „Ani tak moc ne.“ Derek povstal a oprášil si oblek svýma nápadně malýma, vycmrdlýma rukama.

Odešel do síně upravit si před zrcadlem kravatu. Přes rameno zavolal:

„Měli byste si sem dát světlo.“ Odcházeli jsme zadem, a když jsme

procházeli kuchyní, všiml jsem si, že dveře do sklepa jsou dokořán.

Zaváhal jsem, chtěl jsem jít nahoru zeptat se na to Julie, ale Derek

dveře přirazil nohou a řekl: „Pojď. Už mám zpoždění.“ A tak jsme

pospíchali ven a cestičkou v přední zahradě k nízkému, červenému autu.

Překvapilo mě, že Derek jede tak pomalu. Seděl vzpřímeně na sedadle

a volant držel na délku paže mezi palcem a ukazováčkem, jako by ho ten dotyk znechucoval. Na panelu byly dvě řady ciferníků, na každém bílá, pohyblivá ručička.

Většinu cesty jsem je sledoval. Až na hodinovou se žádná ručička ve

skutečnosti nepohnula. Jeli jsme čtvrthodinu.

Odbočili jsme z hlavní a pokračovali úzkou ulicí se skladišti zeleniny po obou stranách. Místy se ve žlábku u chodníku vršila zahnívající

zelenina. Na chodníku stál chlapík v uváleném obleku a tupě na nás civěl.

Měl mastné vlasy a z kapsy mu čouhaly složené noviny. Derek u něho

zastavil, vylezl a nechal motor běžet. Za tím chlapíkem byl průchod.

Když jsme šli kolem něho, abychom se dostali do toho průchodu, Derek

mu řekl: „Zaparkuj auto a přijď za mnou dovnitř.“ Na konci průchodu

byly zelené lítačky s nápisem „U Osvalda“ vyškrábaným do nátěru.

Derek šel první a jedním prstem mi dveře podržel, aniž se ohlédl.

U dvou nejvzdálenějších stolů se hrálo, ale skorem všecky stoly byly prázdné a neosvětlené. V prostředku sálu stál jeden naplno osvětlený stůl.

Připadal mi víc osvětlený než tamty dva a svítivě barevné koule byly

rozestavené ke hře. Zády k nám se někdo o ten stůl opíral a kouřil

— 64 —

cigaretu. Ve stěně za námi bylo jasně osvětlené čtvercové okénko a jím na nás koukal stařec v bílé kazajce.

Na úzké poličce před sebou měl šálky a talířky s modrými okraji

a misku z umělé hmoty s jednou houskou. Derek se sklonil, aby mohl

s mužem promluvit, a já poodešel pár kroků k jednomu stolu. Přečetl

jsem si jméno a adresu výrobce na měděné destičce přišroubované

k hraně stolu přímo za středovou jamkou.

Derek na mě mlaskl. V každé ruce držel šálek čaje a pohodil hlavou,

ať jdu za ním. Nohou rozrazil dveře, co byly v téže zdi jako okénko. Až teď jsem si všiml, že vedle dveří je okno s jednou chybějící tabulkou.

V místnosti za dveřmi seděla za stolem žena v

tlustých brýlích

a zapisovala do účetní knihy a na druhém konci kamrlíku se v křesle

rozvaloval nějaký chlápek a držel balíček cigaret. Pro kouř nebylo

skorem vidět. Na kraji stolu stála akorát jedna skomíravá lampa. Derek postavil hrnky k lampě a předstíral, že dává chlápkovi jednu do zubů.

Ten chlapík i ta ženská nadělali s Derekem plno cirátů. Říkali mu

„synku“, on mi je ale představil jako „Pána a paní O., zjednodušeně

z Oswald“.

„A tohle je Juliin brácha,“ řekl Derek, neřekl jim ale, jak se jmenuju.

Nebylo si tam kam sednout. Derek si vzal cigaretu z balíčku pana O.

Paní O. zadupala, zakníkala a rozevřela pusu jak ptačí holátko v hnízdě.

Derek vylovil další cigaretu, vstrčil jí ji do pusy, ona i pan O. se zasmáli.

Pan O. mávnul ke stolům.

„Greg tady na tebe čekal skorem hodinu, synku.“ Derek přikývnul.

Seděl na kraji stolu a já postával u dveří. Paní O. zahrozila Derekovi prstem do obličeje.

„Kdo je vošklivej chlapec?“ Trochu si od ní odsedl a natáhl se pro čaj.

Můj mi nepodal. Paní O. řekla obezřetně: „Ani včera jsi sem nepřišel.“

Pan O. na mě mrknul a podotknul: „Měl něco lepšího v pácu.“

Derek usrkával čaj a neříkal nic. Pan O. mlel dál. „Čekala tady na tebe spousta lidí.“

Derek kývnul a řekl: „Jó? Bezva.“

Paní O. se obrátila ke mně. „Chodí sem od tý doby, co mu bylo

dvanáct, a nikdá jsme mu nepočítali za stůl. Nemám pravdu, synku?“

Derek dopil a povstal. „Tágo bych prosil,“ oslovil pana O.

Pan O. vstal a zajel nohama do trepek. Podél stěny za ním visel stojan na tága a k němu přidělané na visací zámek dlouhé, kožené pouzdro,

zužující se na jednom konci. Pan O. si utřel ruce do žlutého hadru,

odemkl pouzdro a vytáhl tágo. Bylo sytě tmavohnědé, skoro černé. Než

— 65 —

ho Derekovi předal, řekl mi: „Jedině mně dovolí, abych se dotknul jeho tág.“

„A mně,“ řekla paní O., ale pan O. se na mě usmál a zavrtěl hlavou.

Před svou kanceláří čekal ten člověk, co zaparkovával Derekovo auto.

„To je Chas,“ řekl Derek, „tohle je Juliin bratr.“ S Chasem jsme se na sebe nepodívali. Jak tak Derek zvolna kráčel s tágem k tomu středovému stolu, Chas šel po špičkách za ním a repetil mu do ucha. Táhl jsem se rovnou za nimi. Měl jsem sto chutí vypadnout. Chas něco vykládal

o nějakém koni, Derek však neodpovídal, dokonce se po něm ani

neotočil.

Když Derek došel ke stolu, Greg se sklonil, aby udělal první šťouch.

Měl na sobě hnědé kožené sako s velkou trhlinou na rukávu a vlasy

svázané do ohonu. Chtěl jsem, aby vyhrál.

Bílá koule přeběhla po celé délce stolu, odrazila jednu z červených

a vrátila se do výchozího bodu. Derek si sundal sako a podal ho Chasovi podržet. Připnul si stříbřité pásky, aby si na zápěstích neušpinil manžety.

Chas obrátil sako naruby, přehodil si ho přes paži a otevřel noviny na sportovní stránce. Derek se sklonil a zdánlivě bez míření odpálil bílou kouli. Když odražená červená koule s klepnutím zajela do jamky, hráči od dvou jiných stolů vzhlédli a přešli k nám. Derek kráčel na opačnou stranu stolu a podpatky mu pronikavě cvakaly. Bílá koule rozrazila

všechny červené a zůstala stát v zákrytu s černou. Než Derek udělal další šťouch, vzhlédl ke mně, jestli se dívám, a já odvrátil pohled.

V několika dalších minutách dostal červené a černou do jamek. Mezi

šťouchy hbitě přecházel z jedné strany stolu na druhou a tiše ke mně mluvil, aniž by se na mě podíval, jako by mluvil sám se sebou.

„Podivná situace u vás doma,“ řekl, když zmizela jeho první černá.

Greg a ostatní hráči okouněli a poslouchali, co si říkáme.

„Ani nevim,“ já na to.

„Oba rodiče po smrti,“ to řekl Derek Chasovi, „a voni čtyři, jak se

staraj sami o sebe.“

„Jako sirotci,“ podotkl Chas a neodtrhl oči od novin.

„Je to velkej dům,“ poznamenal Derek, jak se šmejknul kolem mě,

aby se znova dostal k bílé kouli.

„Dost velkej,“ řekl jsem.

„Musí mít velkou cenu.“ Červená se pomalu překulila přes hranu

jamky, takže mohl bez přecházení zamířit na černou.

„Ze všech těch pokojů,“ pokračoval, „by se daly nadělat byty.“

„Na to nepomýšlíme,“ řekl jsem. Derek sledoval Grega, jak vybírá

černou z jamky a staví ji na její místo.

— 66 —

„A ten sklep. Málokterej dům má takovej sklep.“ Obcházel zdlouhavě

stůl a Chas povzdychával nad něčím, co četl. Další černá zmizela.

„Mohli byste…“ Derek sledoval, jestli se bílá zastaví. „Mohli byste něco se sklepem podniknout.“

„A to jako co?“ zeptal jsem se. Derek však pokrčil rameny a tvrdě

nasměroval černou do jamky.

Když nakonec Derek černou minul, zaťal zuby a ostře sykl.

Chas vzhlédl od novin a řekl: „Čtyřicet devět.“ „Já už půjdu,“ řekl

jsem Derekovi, který se ale odvrátil a vzal si od jednoho z hráčů cigaretu.

Pak přešel na druhý konec stolu a pozoroval Grega. Bylo mi na blití.

Opřel jsem se o sloup a zadíval se na strop. Byly tam kovové nosníky

a za nimi skleněné tabule zacákané žlutohnědou barvou, zapasované do

střechy. Sklonil jsem pohled. Derek už zase hrál a na stole mu zbývalo už jenom pár koulí. Když hra skončila, Derek ke mně zezadu přistoupil,

popadl mě za loket a zeptal se: „Chceš si zahrát?“ Řekl jsem, že ne,

a odtáhl se.

„Jdu teďka zpátky domů,“ řekl jsem. Derek stál přede mnou a zubil se.

Postavil si tágo silnějším koncem na botu a nadhazoval ho špičkou.

„Jseš podivín,“ řekl. „Proč si trochu nevorazíš? Proč se nikdy ani

neusměješ?“ opřel jsem se rovnou o sloup. Padalo na mě něco temného

a tíživého a já se znovu zakoukal na strop, tak trochu v očekávání, že to uvidím.

Derek si nepřestával špičkou boty pohrávat s tím svým tágem a po

chvilce dostal nápad. Zprudka se nadechl a křikl přes rameno: „Hej,

Chasi, Gregu! Pojďte mi pomoct rozesmát tady toho utrápenýho

blbouna.“ Když to říkal, mrknul na mě a zakřenil se, jako bych mu měl v té jeho legrácce přihrávat.

Chas a Greg se postavili maličko za Dereka, každý po jedné straně.

„Tak do toho,“ řekl Derek. „Koukej se rozřehtat, nebo to povím

sestřičce.“ Obličeje jako by se jim zvětšily. „Anebo nařídím Gregovi, aby na tebe vybalil nějakej svůj vtip.“ Chas a Greg se zasmáli. Každý chtěl táhnout s Derekem za jeden provaz.

„Jděte do prdele!“ řekl jsem. Chas řekl: „Nechte toho kluka na

pokoji,“ a šel pryč. Řekl to takovým způsobem, že se mi z toho chtělo brečet, a tak abych jim ukázal, že to je to poslední, co udělám, civěl jsem usilovně a bez mrknutí na Dereka. V jednom oku se mi však začala dělat slza, a i když jsem po ní hmátl, když už už chtěla sklouznout, věděl jsem, že ji viděli. Greg ke mně napřáhl ruku.

— 67 —

„Do smrti dobrý, kamaráde,“ řekl. Nepodal jsem mu ruku, protože

jsem ji měl mokrou. Greg odešel a zůstali jsem tam znovu jen my dva

s Derekem.

Obrátil jsem se a kráčel ke dveřím. Derek nechal tágo na stole a pustil se za mnou. Šli jsme tak blízko sebe, jako bychom byli připoutáni

želízky.

„Jseš úplně jako tvoje sestra, to teda jo,“ řekl. Protože jsem se nemohl protáhnout kolem něho, musel jsem zamířit doleva ode dveří,

k čajovému okénku. Jen co nás staroch uviděl přicházet, popadl tu svoji obrovskou konvici na čaj a nalil dva hrnky. Měl vysoký pisklavý hlas.

„Tohle je na mě,“ řekl. „Za těch devětačtyřicet.“ Říkal to mně stejně jako Derekovi a já si musel jeden z hrnků vzít.

Derek si ten svůj také vzal a opřeli jsme se o zeď tváří v tvář. Pár

minut jako by se chystal už už něco říct, ale zůstal zticha. Snažil jsem se vypít čaj rychle a z toho se mi udělalo horko a nanic. Pod košilí mě začala kůže bodavě pálit a svrbět, nohy se mi potily a prsty mi zvlhly a smekaly se. Opřel jsem si hlavu o zeď.

Greg odešel s Chasem jinými dveřmi a ostatní hráči se vrátili ke svým stolům. Přes zeď jsem slyšel paní O. nepřetržitě repetit. Po chvíli mi napadlo, že by to mohlo být rádio.

Derek řekl: „Je tvoje sestra vždycky taková, nebo je tady něco, o čem bych měl vědět?“

„Vždycky jaká?“ zeptal jsem se obratem. Srdce mi přímo dunělo, ale

tepalo pomalu. Znovu musel Derek chvíli uvažovat. Popotáhl si kůži pod bradou a poťupkal sponu na kravatě.

„Řeknem si to na rovinu jako chlapi, jasný?“ Přikývl jsem.

„Vem si třeba dnešní odpoledne. Něco dělala, a tak mi napadlo, že

bych se mohl porozhlídnou po vašem sklepě. Nic na tom nebylo, začla se ale kvůli tomu chovat divně. Chci se zeptat, tam dole nic není, viď že ne?“

„Ne, ne,“ já na to. „Sotva tam dolů přijdu, ale nic tam není.“

„Tak proč by se měla tak rozčilovat?“ Upřeně na mě zíral a čekal na

odpověď, jako bych to byl já, kdo byl rozčílenej.

„Vždycky je taková,“ odpověděl jsem mu. „To je celá Julie.“

Na chvilku se zadíval na své boty, vzhlédl a pokračoval:

„A jindy.“ Ale zrovna v tom okamžiku vyšel ze své kanceláře pan O.

a začal na Dereka mluvit. Dopil jsem zbytek čaje a vypadl.

Doma byl zadní vchod otevřený a já potichoučku vešel.

Kuchyně páchla po něčem, co se před delší dobou opékalo.

— 68 —

Zmocnil se mě podivný pocit, že jsem byl pryč několik měsíců a že se

za mojí nepřítomnosti seběhla spousta věcí.

V obýváku seděla za stolem Julie a na něm ležely špinavé talíře

a pánev. Vypadala náramně spokojená sama se sebou.

Tom jí dřepěl na klíně s palcem v puse a pod krkem měl ubrousek

uvázaný jako bryndáček. Strnule civěl přes pokoj s hlavou opřenou Julii o prsa. Podle všeho nepostřehl, že jsem přišel, a dál mlaskavě cucal palec.

Julie ho podpírala rukou v kříži. Usmála se na mě a já položil ruku na kliku, abych se měl čeho podržet. Měl jsem pocit, jako bych nic nevážil a hrozilo mi odplynout pryč.

„Nebuď tak překvapený,“ řekla Julie. „Tom chce být miminko.“

Položila si mu bradu na hlavu a začala ho zlehka kolébat.

„Dneska odpoledne pěkně zlobil,“ pokračovala spíš k němu než ke

mně, „tak jsme si hezky popovídali a

dohodli se na spoustě

věcí.“ Tomovi se zavíraly oči. Sedl jsem si ke stolu blízko Julie, ale tak, abych mu neviděl do obličeje. Rýpal jsem se ve studených plátcích

slaniny na pánvi. Julie se kolébala a tiše si pro sebe broukala.

Tom spal. Chtěl jsem si s Julií promluvit o Derekovi, najednou ale

vstala s Tomem v náručí a já šel za nimi do schodů. Otevřela nohou

dveře ložnice. Ze sklepa vynesla naši starou mosaznou postýlku

a umístila ji rovnou vedle své postele. Už byla komplet sestavená a jednu postranici měla spuštěnou. Otrávilo mě, když jsem uviděl postýlku a její postel tak blízko sebe.

Ukázal jsem na ni a zeptal se: „Pročs mu ji nedala do jeho

pokoje?“ Stála ke mně zády a ukládala Toma do postýlky.

Seděl a mírně se kymácel, jak mu rozpínala šaty. Oči měl otevřené.

„Chtěl ji mít tady, viď, cukroušku?“ Přikývl a zavrtal se pod pokrývku.

Julie přešla k oknu zatáhnout záclony. Udělal jsem pár kroků do toho

příšeří a stoupl si k postýlce. Protáhla se kolem mě, dala Tomovi pusu a opatrně vysunula postranici. Tom podle všeho okamžitě usnul. „Hodný chlapec,“ šeptla Julie, vzala mě za ruku a odvedla mě ze svého pokoje.

— 69 —

9

Nedlouho potom, co mi Sue předčítala ze svého deníku, jsem si začal

všímat pachu svých rukou. Byl sladký a mdle hnilobný a patrný víc na

prstech než na dlaních, nebo snad nejvíc mezi prsty. Ten zápach mi

připomněl to maso, co jsme vyhodili. Přestal jsem onanovat. Zkrátka

a dobře už jsem na to neměl chuť. Když jsem si umyl ruce, byly cítit

jenom po mýdle, když jsem však odvrátil hlavu a rychle si dal ruku

k nosu, ten zápach tam i tak byl, pod vůní mýdla. Za odpolední jsem se dlouho koupal a s hlavou jako vygumovanou jsem ležel bez pohnutí ve

vodě, dokud nevychladla. Ostříhal jsem si nehty, umyl vlasy a vyhrabal čisté oblečení. Do půl hodiny byl smrad zase zpátky, tak vzdálený, že byl spíš vzpomínkou na ten pach. Julie a Sue si ze mě utahovaly, že se

dávám do pucu kvůli nějaké tajné přítelkyni. Buď jak buď můj nový

vzhled naladil Julii přátelštěji. Ve výprodeji mi koupila dvě košile, skoro nové a dobře padnoucí. Postavil jsem se před Toma a zatřepal mu prsty před nosem. „Smrdí po rybách,“ prohlásil tím svým novým, ryčným

batolecím hlasem.

Vyhrabal jsem domácího lékaře a vyhledal si rakovinu. Myslel jsem si, že třeba uhnívám od nějaké pomalu postupující nemoci. Pozoroval jsem

se v zrcadle a snažil se zachytit vlastní dech ve stříšce z dlaní. Jednou večer konečně zapršelo, a to důkladně. Někdo mi kdysi říkal, že déšť je ta nejčistší voda na světě, tak jsem si stáhl košili, boty a ponožky a stoupl si s rozpřaženýma rukama nahoru na skalku.

Sue přišla ke kuchyňským dveřím a šuměním deště na mě křikla, co

že to dělám. Zmizela a vrátila se s Julií.

Pokřikovaly po mně a smály se, a já se k nim obrátil zády.

U večeře jsme se pohádali. Tvrdil jsem, že co matka zemřela, pršelo

poprvé, Julie a Sue prohlašovaly, že od té doby už pršelo několikrát.

Když jsem se jich zeptal, kdy teda přesně, říkaly, že si nemůžou

vzpomenout. Sue si byla jistá, že používala deštník, protože ho teď má u sebe v pokoji, a Julie tvrdila, že se pamatuje na šelestění stěračů v Derekově autě. Já oponoval, že to vůbec nic nedokazuje.

Nakrkly se, což mě naplnilo sebejistotou a chutí ještě víc je naštvat.

Julie vyžadovala, ať dokážu, že nepršelo, a já stál na tom, že to nemám zapotřebí, neboť vím, že ne.

— 70 —

Holky se zalykaly zlostí. Když jsem Sue požádal, aby mi podala

cukřenku, ignorovala mě. Obešel jsem stůl a znova, když jsem se po ní natahoval, sebrala cukřenku a položila ji na druhý konec stolu, blízko místa, kde jsem předtím seděl.

Chystal jsem se ji pořádně lísknout zezadu do krku, Julie však tak

ostře křikla „Jen se opovaž!“, že jsem se vyplašeně stáhl a ruka mi sjela přes šošolku Sueiny hlavy. Okamžitě jsem znovu ucítil ten zápach.

Posadil jsem se a vyčkával, že mě Julie nebo Sue obviní, že jsem se

upšoukl, ale pustily se do hovoru, ze kterého mě úmyslně předem

vyloučily. Seděl jsem si na rukou a mrkal na Toma.

Civěl na mě s pootevřenou pusou, takže jsem viděl, jak má na jazyku

rozžvýkané jídlo. Seděl blízko Julie. Když jsme se hádali ohledně toho deště, rozpatlal si jídlo po obličeji.

Teď čekal, až si na něho Julie vzpomene, utře mu obličej bryndáčkem,

co měl pod krkem, a řekne mu, že může odejít od stolu. Načež si mohl

zalézt pod stůl a sedět tam mezi našima nohama, dokud jsme nedojedli.

Jindy si strhával bryndáček a vybíhal ven hrát si se svými kamarády

a nechoval se jako batole až do chvíle, než přišel domů a našel si Julii.

Jako batole sotva kdy promluvil ani nedělal randál. Prostě jen čekal, co udělá ona. Když se s ním piplala jako s nemluvnětem, oči se mu zvětšily a jako by ještě víc od sebe vzdálily, ústa mu ochabla a jako by se

propadal do sebe. Jednou večer, když Julie zvedla Toma, aby ho odnesla nahoru, jsem řekl: „Opravdová mimina kopou a vřískají, když mají jít do postele.“ Tom na mě zlobně zíral přes Juliino rameno a oči a ústa se mu najednou zúžily.

„Nevřískaj,“ prohlásil rozumně. „Vždycky nevřískaj.“

A nechal se odnést z místnosti.

Nedokázal jsem odolat, abych je spolu nepozoroval.

Fascinovaně jsem se za nimi táhnul a čekal jsem, co se bude dít. Julii se podle všeho publikum zamlouvalo a dělala si z toho legraci. „Vyhlížíš tak vážně,“ řekla jednou, „jako by ses díval na pohřeb.“ Tom samozřejmě požadoval Julii výlučně pro sebe. Na druhý večer jsem za nimi vyšel

nahoru znovu v době, kdy šel Tom spát, a opřel jsem se ve dveřích. Julie svlékala Toma, který stál zády ke mně. Usmála se na mě a požádala mě, ať přinesu jeho pyžamo. Tom se otočil v postýlce a zaječel. „Jdi pryč! Ty jdi pryč!“ Julie se zasmála, prohrábla mu vlasy a řekla: „Co si s vámi dvěma počnu?“ Já ale odešel z jejího pokoje, na chodbě jsem se opřel

o stěnu a poslouchal, jak Julie čte pohádku. Když konečně vyšla,

nepřekvapilo ji, že mě tam vidí. Šli jsme ke mně do pokoje a posadili se na postel. Nerozsvítili jsme.

— 71 —

Odkašlal jsem si a řekl, že to možná pro Toma není nejlepší, aby

předstíral, že je mimino.

„Třebas nebude schopný se toho zbavit,“ řekl jsem.

Nejdřív neodpovídala. Dovedl jsem si zrovna představit, jak se na mě

usmívá. Položila mi ruku na koleno a řekla: „Tak se mi zdá, že někdo

žárlí.“ Zasmáli jsme se a já se zvrátil na postel. Konečky prstů jsem se jí troufale dotkl v kříži.

Zachvěla se a stiskla mi koleno.

Načež se zeptala: „Myslíš hodně na maminku?“

„Ano,“ zašeptal jsem. „A ty?“

„Ovšem.“ Jako by nebylo už co říct, já však chtěl, abychom si

povídali dál.

„Myslíš, že to, co jsme udělali, bylo správné?“ Julie odtáhla ruku

z mého kolena. Tak dlouho zůstávala zticha, až jsem si pomyslel, že na moji otázku zapomněla. Znovu jsem se jí dotkl v kříži a okamžitě řekla:

„Tehdy se to zdálo samozřejmé, teď ale nevím. Možná jsme to neměli

dělat.“

„Teď už s tím nemůžeme nic udělat,“ řekl jsem a čekal, že něco

namítne. Rovněž jsem čekal, že se její ruka vrátí na moje koleno. Přejel jsem jí ukazováčkem po páteři a uvažoval, cože se to mezi námi změnilo.

Že by takový obrat způsobilo to moje koupání? Nakonec řekla: „Ne,

nejspíš ne.“

A založila si ruce s rozhodností naznačující, že se urazila.

Jednu chvíli měla hlavní slovo, obratem zmlkla a čekala, že na ni

zaútočím.

Netrpělivě jsem řekl: „Pustilas Dereka do sklepa.“ Najednou bylo

mezi námi všecko jinak. Julie přešla přes pokoj, rozsvítila a stoupla si ke dveřím. Podrážděně pohodila hlavou, aby si z tváře odhodila pramen

vlasů. Posadil jsem se hned na kraj postele a položil si ruku na koleno tam, kde se mě Julie dotýkala.

„Řekl ti, že jsem ho tam pustila, když jste hráli biliár?“

„Já se jen díval.“

„Našel klíč a šel se tam dolů porozhlídnout,“ řekla.

„Mělas mu to zarazit.“ Zavrtěla hlavou. Omluvný tón byl u ní něco

neobvyklého a hlas jí zazněl cize. „Jednoduše si ten klíč vzal. Tam dole není nic k vidění.“

„Pěkně tě to rozházelo a on teď chce vědět, proč.“ Pro jednou se mi

mělo podařit nad Julií v hádce vyhrát. Začal jsem se rytmicky dlaněmi bušit do kolen a na mžik jsem zachytil ten sladký, hnilobný zápach.

Najednou vyhrkla. „Víš, nespala jsem s ním, nebo tak.“

— 72 —

Nepřestával jsem si bubnovat do kolen. Nevzhlédl jsem. Po chvilce

jsem toho nechal a celý rozjásaný nad svou převahou jsem řekl: „No

a co?“ Julie však už v místnosti nebyla.

Naklonil jsem se přes stůl, popadl Toma za bryndáček a přitáhl si ho.

Nejdřív fňuknul, potom vyvřískl, Julie se přestala vybavovat a snažila se rozpáčit mi prsty, aby ho vyprostila. Sue vstala. „Co to děláš?“ křičela Julie. „Nech ho být.“ Vláčel jsem Toma pořádný kus kolem stolu, než

jsem ho pustil, a Tom žuchl Julii do náruče.

„Chtěl jsem mu utřít pusu,“ řekl jsem, „když jsem viděl, jak jseš

zaměstnaná řečněním.“ Tom zabořil obličej Julii do klína a rozbrečel se; předvedl prima ukázku batolecího vřeštění.

„Proč nenecháš lidi na pokoji,“ vložila se do toho Sue. „Co to s tebou je?“

Vyklátil jsem se do zahrady. Déšť ustával. Věžáky zošklivěly

čerstvými skvrnami, ale plevel na prostranství za naší zahradou vypadal už zeleněji. Obcházel jsem zahradu cestou, po níž otec chtěl, aby

vždycky každý chodil, po titěrných cestičkách, po schodech k rybníčku.

Pod plevelem a bodláčím se daly schody stěží našlápnout a z rybníčku

zbyl zprohýbaný kus špinavé modré umělé hmoty. Na dně se nachytalo

trochu dešťové vody. Obcházel jsem rybníček a vtom jsem ucítil, jak mi pod botou povolilo něco měkkého. Šlápl jsem na žábu.

Ležela na boku s jednou nohou nataženou dozadu ve vzduchu,

zachvívající se v malých kruzích. Z žaludku jí vytékala krémovitá zelená hmota a vak pod bradou se jí rychle vydouval a zase splaskával. Civěla na mě jedním vypouleným okem, nevyčítavým pohledem plným smutku.

Poklekl jsem vedle ní a zdvihl velký plochý kámen. Teď mi připadalo, že na mě hledí a čeká, že jí pomůžu. Vyčkával jsem v naději, že se

vzpamatuje nebo najednou umře. Vzdušný vak se jí ale nadouval

a splaskával rychleji a žába se beznadějně pokoušela pomoci si druhou zadní nohou. Malé přední žabí nohy se ve vzduchu pohybovaly, jako by

plavaly. Žlutavé oko měla upřené do mých očí.

„Už dost,“ řekl jsem nahlas a prudce spustil plochý kámen na malou

zelenou hlavu. Když jsem kámen zdvihl, žabí tělo k němu přilínalo a pak plesklo na zem. Dal jsem se do pláče.

Našel jsem jiný kámen a vyhrabal nevelkou, hlubokou jamku.

Když jsem do ní žábu klacíkem vstrčil, viděl jsem, jak se jí přední

nohy zachvívají. Rychle jsem ji zahrnul zemí a udupal plochý hrobeček.

Za sebou jsem zaslechl kroky a Derekův hlas.

„Co je s tebou?“ Stál, nohy rozkročené, bílý pršiplášť, zaháknutý na

jednom prstu, přehozený přes rameno.

— 73 —

„Nic,“ já na to. Derek přistoupil blíž.

„Co tam máš v tý hlíně?“

„Nic.“ Hranatou špičkou své vycíděné botky rýpnul Derek do země.

„Je tam mrtvá žába, kterou jsem právě pohřbil,“ řekl jsem.

Derek však nepřestával dloubat do země, dokud nevyhrabal žabí tělo,

celé obalené hlínou.

„Hele,“ řekl, „vůbec není mrtvá.“ Zabořil podpatek do mé žáby, otočil se na něm a znovu ji zahrnul hlínou. Všechno to odbavil jednou nohou

a aniž by si sundal plášť z ramene. Byl navoněný nějakou vodou po

holení nebo kolínskou. Šel jsem dál zahradou k cestičce, která obtáčela skalku. Derek se držel těsně za mnou, a tak jsme stoupali v kruzích

a jeden druhého míjeli v těsných obloucích jako děti, když si hrají.

„Julie je doma, že jo?“ zeptal se. Řekl jsem mu, že ukládá Toma do

postele, a pak, když jsme tak balancovali velice blízko sebe na vršku skalky, jsem řekl: „Spí teďka u ní v ložnici.“ Derek rychle přikývl, jako by o tom už věděl, a sáhl si na uzel vázanky.

Upřeně jsme hleděli na náš dům. Stáli jsme tak blízko u sebe, že když promluvil, ucítil jsem z jeho dechu peprmint.

„Je to podivín, ten váš malej bráška. Chci říct, tím, jak se obléká do holčičího.“ Usmál se na mě, jako by očekával, že se také usměju. Já si však založil ruce a zeptal se: „Co je na tom podivnýho?“ Derek po

cestičkách jako po schůdkách slezl ze skalky, a když se dostal dolů,

nějaký čas mu zabralo skládání pláště přes ruku. Odkašlal si a řekl:

„Mohlo by to mít nepříznivý vliv na jeho pozdější život, víš?“ Taky jsem slezl ze skalky a kráčeli jsme k domu.

„Co tím chcete říct?“ zeptal jsem se. Stáli jsme před kuchyňskými

dveřmi. Derek zíral oknem dovnitř a neodpovídal.

Dveře do obýváku byly dokořán a viděli jsme Sue, jak tam sama sedí

a čte si časopis.

Najednou se Derek zeptal: „Kdy vaši rodiče přesně zemřeli?“

„To už je dávno,“ zamumlal jsem a strčil do kuchyňských dveří. Derek

mě chytil za paži.

„Počkej, Julie mi říkala, že nedávno.“

Sue na mě zavolala z obýváku. Vytrhl jsem se mu a šel dovnitř. Derek

mi zašeptal, ať se vrátím, a pak jsem ho slyšel, jak si pečlivě utírá boty, než půjde do kuchyně.

Jakmile Derek vešel do obýváku, Sue odhodila časopis a odběhla mu

do kuchyně uvařit šálek čaje. Jednala s ním jako s filmovou hvězdou.

Přecházel s úhledně složeným kabátem, rozhlížel se, kam by ho položil, a Sue ho sledovala ode dveří jak vyděšený králík. Posadil jsem se a vzal

— 74 —

si Suein časopis. Derek položil kabát na podlahu vedle křesla a taky si sedl. Sue zavolala z kuchyně: „Julie je nahoře s Tomem.“

Hlas se jí třásl.

„Pak teda počkám tady,“ zavolal Derek. Přehodil si nohu přes nohu

a povytáhl si manžety, takže mu vyčuhovaly z rukávů v přesně žádoucí

délce. Obracel jsem stránky časopisu, aniž bych cokoli vnímal. Když si Derek vzal od Sue šálek čaje, řekl komickým hlasem: „Díky,

Susan.“ A Sue se zahihňala a sedla si co možná nejdál od něho. Přišlo to, když si míchal čaj. Zavejral přímo na mě a řekl: „Divně to tady páchne, všiml sis?“ Zavrtěl jsem hlavou, ale zrovna jsem cítil, jak červenám.

Pozoroval mě a usrkával čaj. Natáhl krk a slyšitelně začichal. „Nijak moc,“ řekl, „ale podivně.“ Sue vstala a začala ze sebe chrlit.

„To ta trubka v kuchyni. Snadno se ucpe a v létě to víte.“ Pak po

odmlce znovu opakovala: „To ta trubka.“

Derek jí k tomu přikyvoval a nespouštěl ze mě pohled. Sue se vrátila

do svého křesla a potom dlouhou dobu nikdo z nás neřekl slovo.

Nikdo jsme neslyšeli Julii vejít, a když promluvila, Dereka to vyděsilo, až sebou trhnul.

„Všichni jako myšky,“ řekla tiše. Derek povstal, vypjal se jako voják a vrcholně zdvořile pronesl: „Dobrý večer Julie.“

Sue se zachichotala. Julie měla na sobě tu sametovou sukni a vlasy si svázala dozadu bílou stuhou. Derek řekl: „Povídali jsme si

o trubkách,“ a toporným posunkem se pokusil Julii nasměrovat do svého křesla. Ona se však usadila na opěradlo mého křesla.

„O trubkách?“ řekla jakoby sama k sobě a nezdálo se, že by chtěla

vědět víc.

„A jak se ti pořád vedlo?“ zeptal se Derek. Sue se znovu zahihňala

a my se na ni všichni podívali. Julie ukázala na Derekův kabát.

„Proč si ho nepověsíš, než ti na něj někdo šlápne?“

Derek si zvedl kabát na klín a pohladil ho.

„Hodnej mourek,“ řekl. Nikdo se nezasmál. Sue se zeptala Julie, jestli Tom usnul.

„Jako když ho do vody hodí,“ odpověděla. Derek vytáhl hodinky

a pohlédl na ně. Všichni jsme věděli, co se chystá říct. „Trochu brzo, ne?

Na Toma.“ Tentokrát Sue nedokázala hihňání potlačit. Skryla si obličej do rukou a odpajdala do kuchyně. Slyšeli jsme ji otvírat dveře a jít do zahrady.

Julie se chovala velice odměřeně.

„Vlastně šel dnes spát trochu později než jindy, nemám pravdu

Jacku?“ Přikývl jsem, ačkoliv jsem neměl ponětí, kolik je.

— 75 —

Julie mi prohrábla vlasy. „Nevšiml sis, jaká se s

ním stala

změna?“ oslovila Dereka.

„Je čistší a

upravenější,“ odpověděl obratem. „Proháníš holky,

co?“ obrátil se na mě. Julie mi položila ruku na hlavu.

„Kdepak,“ řekla. „Žádné tady v okolí nemáme.“

Derek se zasmál a vytáhl cigarety. Když Julii nabídl, odmítla. Zůstal jsem bez pohnutí, protože jsem nechtěl, aby ruku odtáhla. Zároveň jsem vnímal, že Derekovi připadám směšný. Udělal si v křesle pohodlí,

pokuřoval tu svoji cigaretu a po celou dobu nás pozoroval. Slyšeli jsme Sue otvírat zadní vchod, zůstala však v kuchyni. Znenadání se Derek

usmál a já uvažoval, zda se Julie za mnou usmívá také.

Beze slova oba najednou vstali. Julie mě malinko popleskala po hlavě, pak ruku odtáhla.

Jakmile odešli nahoru, Sue se vrátila a sedla si na kraj Derekova

křesla. Nervózně se zasmála a řekla: „Já vím, co to smrdí.“

„Já to nejsem.“ Vedla mě do kuchyně a odemkla dveře do sklepa. Byl

to samozřejmě tentýž zápach, to jsem poznal okamžitě, jenom mnohem

intenzívnější. Se mnou ten zápach už nesouvisel. Ve vzduchu tkvělo něco nasládlého a pod tím, nebo spíš obaleno kolem toho sladkého, prorážel ještě jiný, výraznější a mdlejší zápach, který na mě působil, jako bych měl v krku strčený tlustý prst. Vystupovalo to po betonových schodech z temnoty. Nadechl jsem se ústy. „Jdi dál,“ řekla Sue, „dolů. Víš, co to je.“ A rozsvítila a šťouchla mě do kostrče.

„Jedině jestli půjdeš taky,“ řekl jsem. Odněkud z chodby, která vedla od paty schodiště do zadní místnosti, se ozvalo šustění. Sue udělala pár kroků zpátky do kuchyně a vzala si plastikovou baterku na hraní ve tvaru ryby, která patřila Tomovi. Vydávala velice slabé světlo. „Tady se všude svítí,“ řekl jsem. „Tohle nepotřebujeme.“ Rýpla mě však s ní do zad.

„Pojď, uvidíš,“ zašeptala.

Nahoře na schodišti jsme se zastavili, abychom rozsvítili ještě další světla. Sue si přitiskla k nosu kapesník a já si zastřel obličej cípy košile.

Dveře na konci chodby byly pootevřené. Odtamtud jsme znovu zaslechli

to šelestění.

„Krysy,“ řekla Sue. Když jsme došli ke dveřím, místnost najednou

ztichla a já se zastavil. „Strč do nich,“ řekla Sue přes kapesník. Nepohnul jsem se, vtom se ale dveře začaly otvírat samy od sebe. Vykřikl jsem, udělal krok zpátky a uviděl, že na ně sestra tlačí u pantu nohou. Bedna vyhlížela, jako by se roztrhla. Prostředek se vydul. Povrch betonu

protínala velká puklina, na některých místech skoro dva centimetry

široká. Sue naléhala, ať se podívám dovnitř. Vstrčila mi baterku do ruky,

— 76 —

dělala posunky a říkala něco, co jsem nepochytil. Jak jsem přejel světlem přes puklinu, připomněl jsem si chvíli, kdy velitel Hunt a jeho posádka přelétali nízko nad povrchem neznámé planety. Tisíce mil ploché, na kost ztvrdlé pouště, narušené pouze velkými trhlinami, způsobenými

zemětřesením. Žádný kopec, nebo strom nebo dům či voda. Nefoukal

tam vítr, protože tam nebyl vzduch. Bez přistání odlétli pryč do vesmíru a nikdo z nich hodiny nepromluvil. Sue si odkryla ústa a naštvaně

zašeptala: „Na co čekáš?“ Naklonil jsem se nad puklinu tam, kde byla

nejširší a posvítil jsem si baterkou dolů. Uviděl jsem zbrázděnou

žlutošedou plochu. Při okraji černou a roztřepenou. Jak jsem tak na tu plochu civěl, ve zlomku vteřiny se zformovala v obličej, oko, část nosu, tmavá ústa.

Obraz se znovu rozplynul v zbrázděnou plochu. Pomyslel jsem si, že

sebou každým momentem seknu, a podal jsem baterku Sue. Ten pocit

však pominul, když jsem ji viděl nahýbat se nad bednu. Vyšli jsme do

chodby a zavřeli za sebou dveře.

„Viděls?“ řekla Sue. „Prostěradlo se celé roztrhalo a vespod je vidět její noční košile.“ Na okamžik jsme byli rozčilením celí bez sebe, jako bychom objevili, že naše matka ve skutečnosti žije. Viděli jsme ji v její noční košili, přesně jak bývala. Když jsme stoupali po schodech, řekl jsem: „Ten zápach není tak hrozný, když už si člověk na něj

zvykne.“ Sue se napůl zasmála, napůl vzlykla a upustila baterku. Za

sebou jsme znovu zaslechli krysy. Zhluboka se nadechovala a sehnula se pro baterku. Když se napřímila, řekla bez nejmenšího záchvěvu v hlase:

„Budeme potřebovat víc betonu.“

Nahoře na schodech jsme se střetli s Derekem. Přes jeho rameno jsem

uviděl vprostřed kuchyně Julii. Zastoupil nám cestu ze sklepa.

„Udržet tajemství pod pokličkou se vám zrovna nedaří,“ prohodil

přátelsky. „Co to tam dole máte, že to tak náramně voní?“ Protáhli jsme se kolem něho bez odpovědi. Sue si stoupla ke dřezu a pila vodu

z čajového šálku. Bylo zřetelně slyšet, jak jí tekutina klouzá do krku.

„Do toho vám opravdu nic není,“ řekl jsem. Obrátil jsem se k Julii

s nadějí, že ji napadne, co říct. Přešla ke dveřím do sklepa, v nichž Derek stál, a pokusila se ho jemně odtáhnout za paži.

„Ty dveře zamknem,“ řekla, „ten puch mi jde na nervy.“ Avšak Derek

se jí vykroutil a znovu přátelsky řekl: „Ještě jste mi ale neřekli, co to je?“ Uhlazoval si rukáv v místě, kde ho Julie držela, a usmíval se na nás.

„Jsem holt hrozně zvědavý.“ Sledovali jsme ho, jak se obrací a schází ze schodů. Slyšeli jsme, jak se jeho kroky dole zastavily, když zašátral po vypínači, a jak pokračuje do zadní místnosti.

— 77 —

A pak jsme ho následovali dolů, Julie první, potom Sue, nakonec já.

Derek si vytáhl z náprsní kapsy bledě modrý kapesník, roztřepal ho

a přidržel si ho ne přímo na obličeji, ale v těsné blízkosti. Rozhodl jsem se ničím si nevypomáhat a krátce jsem se nadechoval mezi zuby. Derek

poklepal na bednu botou. Sestry a já jsme stáli za ním v mírném

půlkruhu, jako by se tam měl odehrávat nějaký důležitý obřad. Přejel

prstem puklinu a nakoukl do ní.

„Ať je tam co chce, je to skutečně shnilé.“

„Je tam mrtvý pes,“ vyhrkla Julie. „Jackův pes.“ Derek se ušklíbl.

„Slíbilas, že to neřekneš,“ ozval jsem se.

Julie pokrčila rameny a podotkla: „Teď už na tom nesejde.“

Derek se nahýbal nad bednou. Julie pokračovala: „Takhle si Jack

představuje hrob. Dal ji tam, když umřela, a

celou ji zalil

betonem.“ Derek odlomil kousek betonu a pohazoval jím v ruce.

„Moc dobře jsi to nepromíchal,“ řekl, „a tahle bedna neudrží tu váhu.“

„Ten zápach se rozlezl po celém domě,“ řekla mi Julie, „měl bys s tím koukat něco udělat.“ Derek si pečlivě utřel ruce do kapesníku.

„Řekl bych, že to chce nový pohřeb,“ přišel se svou troškou.

„Nejspíš na zahradě. Vedle tvé žáby.“ Přistoupil jsem k bedně a zlehka do ní kopl, podobně jako předtím Derek.

„Nechci, aby se s tím hýbalo,“ prohlásil jsem pevně. „Po vší té práci ne.“

Derek vycházel ze sklepa jako první. Nahoře jsme šli všichni do

obýváku. Derek se mě zeptal na jméno mého psa a já bez rozmýšlení řekl:

„Cosmo.“ Položil mi ruku na rameno a řekl:

„Měli bychom teda zalít tu prasklinu betonem a doufat, že to ta bedna vydrží.“ Po zbytek večera jsme jen tak posedávali a nedělali nic. Derek vykládal o kulečníku. Mnohem později, když jsem odcházel do svého

pokoje, prohodil:

„Ukážu ti, jak se má správně míchat.“ A už jsem byl na schodech,

když jsem zaslechl Julii.

„Bude nejlíp nechat to na něm. Nelíbí se mu, abys mu ukazoval, co

má dělat.“ Derek odpověděl něco, čemu jsem neporozuměl, a pak se

poměrně dost dlouho sám pro sebe smál.

— 78 —

10

Vedra se vrátila. Dopoledne se Julie slunila na skalce, tentokrát bez tranzistoráku. Tom, který si poprvé po mnoha dnech oblékl své šaty, si hrál na zahradě se svým kamarádem z věžáků. Kdykoli se chystal

k něčemu, co považoval za obzvlášť odvážné, jako třeba skákání přes

kámen, vyžadoval, aby se na něho Julie dívala.

„Julie, koukej! Julie! Julie, hele!“ Slyšel jsem ho povykovat celé

dopoledne. Šel jsem se na ně podívat z kuchyně. Julie ležela na zářivě modrém ručníku a Toma ignorovala. Pleť už měla tak tmavou, že jsem si pomyslel, stačí ještě den a bude úplně černá. V kuchyni se několik vos živilo patlačkou, která se rozlila na podlahu. Venku se nad přetékajícími popelnicemi, které týdny nikdo nevyprázdnil, vznášel mrak much.

Mysleli jsme, že je asi stávka, ale nic jsme o tom neslyšeli. Kostka másla se roztekla. Zatímco jsem koukal z okna, namáčel jsem si do něho prst a ocucával ho. Dneska bylo na uklizení kuchyně moc horko. Sue mi

přišla říct, že máme rekord, slyšela v rádiu, že je nejteplejší den od roku 1900.

„Julie by měla být opatrná,“ řekla Sue a vyšla ji ven upozornit. Ale ani na Toma a jeho kamaráda, ani na Julii jako by vedro nepůsobilo. Ležela bez pohnutí a ti dva se honili po zahradě a pokřikovali na sebe.

Později odpoledne jsem šel s Julií do krámu koupit pytel cementu.

Tom šel taky. Nehnul se od Julie a držel se jí za bílou sukni. V jednu chvíli jsem si musel stoupnout do stínu autobusové zastávky, abych se vzpamatoval z horka. Julie stála přede mnou na plném slunci a pokoušela se mě ovívat rukou.

„Co je s tebou?“ zeptala se. „Vypadáš tak vysláble. Co to se sebou

provádíš?“ Zachytila můj pohled a oba jsme se zasmáli.

Před obchodem jsme se uviděli ve skle výkladu. Julie se do mě

zavěsila a povídá: „Hele, jaká jseš bledule.“ Vyprostil jsem si paži, a když jsme vcházeli do krámu, promluvila ke mně rázně jako k dítěti.

„Měl bys opravdu chodit trochu ven na slunce. Udělalo by ti to

dobře.“ Cestou domů jsem přemýšlel, že ještě před nedávnem na mě

Julie nepromluvila, pokud jsem ji přímo neoslovil. Teď se s Tomem

vzrušeně bavili o cirkusu a jednou se zastavila, přisedla k němu na bobek a papírovým kapesníčkem mu utřela pusu od zmrzliny a nudli u nosu.

— 79 —

Když jsme dorazili k našemu přednímu vchodu, rozhodl jsem se, že se

mi nechce zpátky dovnitř. Julie ode mě vzala pětikilový pytlík cementu a řekla: „Jen zůstaň venku na sluníčku.“ Jdu tedy takhle naší ulicí

a najednou si všimnu, jak úplně jinak vypadá. Už se stěží dalo mluvit o ulici, byla to cesta přes téměř prázdné rumoviště. Kromě našeho tady zůstaly už jenom dva domy. Přede mnou se parta dělníků u náklaďáku

připravovala na cestu domů. Náklaďák se rozjel, právě když jsem

k němu došel. V korbě stáli tři muži a drželi se tyče na střeše kabiny řidiče. Jeden z nich mě zahlédl a pohodil hlavou na pozdrav. Potom,

když náklaďák předrncal přes obrubník, ukázal směrem k našemu domu

a pokrčil rameny. Po montovaných domcích nezůstalo víc než betonové

panely základů. Šel jsem si na jeden stoupnout.

V panelu se táhly žlábky, do kterých byly předtím zapuštěny zdi. Ve

žlábcích rostl plevel, podobný malým salátům. Kráčel jsem podél čar zdí, kladl jednu nohu vždycky těsně před druhou a uvažoval, jak je to

podivné, že celá rodina dokázala žít uvnitř toho betonového kvádru.

Těžko říct, jestli tohle byl ten domek, kde jsem už jednou byl. Jeden od druhého se nedal nijak odlišit. Stáhl jsem si košili a rozprostřel ji na podlahu uprostřed největšího pokoje. Lehl jsem si na záda a rozpřáhl

paže na zemi tak, aby mi slunce svítilo na prsty. Okamžitě jsem pocítil, jak se dusím vedrem, a kůže mě pálila od potu. Odhodlaně jsem ale

zůstal, kde jsem byl, a usnul.

Když jsem se probral, uvažoval jsem, proč nejsem ve své posteli.

Zachvěl jsem se a zatápal po prostěradle. Jen jsem se postavil, hlava mi začala třeštit. Zvedl jsem košili a pomalu šel domů. Jednou jsem se

zastavil a obdivoval krvavě rudou barvu své hrudi a paží, ve večerním slunci ještě sytější. Před naším domem parkoval Derekův vůz. Vešel jsem do kuchyně, uviděl dveře do sklepa dokořán a zaslechl hlasy a nějaké

škrábání.

Derek si vyhrnul rukávy a zednickou lžící cpal mokrý beton do

pukliny. Julie ho vstoje s rukama v bok pozorovala.

„Dělám za tebe tvoji práci,“ řekl, když jsem vešel, ale ta činnost ho očividně bavila. Julie jako by měla radost, že mě vidí, jako kdybych byl léta pryč u moře.

„Podívej se na sebe,“ řekla. „Opravdu ses opálil. Vypadáš báječně.

Nevypadá báječně?“ Derek zamručel a sklonil se nad prací. Ten zápach

už nebyl tak patrný. Derek si tiše pohvizdoval skrz zuby a uhlazoval

beton. Když k nám byl zády, Julie na mě mrkla a já předstíral, že se

chystám nakopnout Dereka do zadku. Derek něco vycítil, a aniž se

obrátil, zeptal se: „Děje se něco?“

— 80 —

„Ne, nic,“ řekli jsme naráz a rozesmáli se. Derek ke mně přistoupil

s lžicí. Kupodivu vypadal dotčeně. „Spíš bys to měl dodělat ty,“ řekl.

„Ale ne,“ já na to, „umíte to mnohem líp než já.“ Derek se snažil strčit mi lžíci do ruky.

„Je to tvůj pes,“ řekl. „Pokavad je to pes.“

„Dereku,“ oslovila ho Julie konejšivě, „dodělej to, prosím tě. Řekls, že to uděláš.“ Dotáhla ho zpátky k bedně. „Kdyby to dělal Jack, jenom by to zase prasklo a ten smrad by byl všude.“ Derek pokrčil rameny a pustil se znovu do práce.

Julie ho popleskala po rameni a vzala jeho sako, co viselo na hřebíku.

Přehodila si ho přes paži a

rovněž ho popleskala. „Hodnej

mourek,“ zašeptala. Tentokrát Derek naše tiché hihňání přešel bez

mrknutí.

Dodělal to a poodstoupil. „Dobrá práce!“ řekla Julie. Derek se

maličko uklonil a pokusil se ji uchopit za ruku. Řekl jsem něco

podobného, na mě se však nepodíval. Nahoře v kuchyni jsme asistovali, když si myl ruce. Julie mu přidržela ručník, a když si utíral ruce, pokusil se přitáhnout si ji blíž. Julie mi ale položila ruku na rameno a obdivovala, jakou mám barvu v obličeji.

„Vypadáš mnohem líp,“ řekla. „Že vypadá?“ Derek si rychlými,

prudkými pohyby uvazoval kravatu. Julie měla podle všeho přehled

o jeho náladách. Upravil si manžety a sáhl po saku.

„Mně se zdá, že to přehnal,“ poznamenal. Vykročil ke dveřím a na

chvíli jsem měl dojem, že se chystá odejít. Místo toho se sehnul a za roh zdvihl použitý čajový sáček a hodil ho k odpadkovému koši. Julie

natočila vodu do konvice a já se šel do obýváku porozhlídnout po šálcích.

Když bylo všechno konečně hotové, vstoje jsme v kuchyni popíjeli čaj.

Když teď měl na sobě kompletně svůj oblek a uvázanou kravatu, byl

Derek mnohem víc podobný svému starému já. Stál velice vzpřímeně,

v jedné ruce držel šálek, v druhé talířek. Vyptával se mě na školu a na práci. Pak opatrnicky prohodil: „Musels na tom psovi hodně

viset.“ Přikývl jsem a

čekal, že Julie stočí hovor jinam. „Kdy

pošel?“ zeptal se.

„Byla to fena,“ poznamenal jsem. Nastala pauza a pak Derek trochu

rozmrzele opakoval: „Kdy teda pošla?“

„Je to dva měsíce.“ Obrátil se k Julii a žadonivě na ni pohlédl. Usmála se a dolila mu šálek. Promluvil do prostoru mezi mnou a jí.

„Co to bylo za psa?“

— 81 —

„No to víš,“ řekla, „podvraťák.“ „Nejvíc ale labrador,“ dodal jsem

a nakrátko jako by odněkud ke mně nějaký pes zdvihl zapadlé oči.

Potřásl jsem hlavou.

„Vadí ti o tom mluvit?“ zeptal se Derek.

„Ne.“

„Co že tě napadlo dát ji tam?“

„Abych ji nějak uchoval. Jako Egypťani.“ Krátce přikývl, jako by se

tím všechno vysvětlovalo.

V tu chvíli přišel Tom, běžel k Julii a přitiskl se jí k noze. Rozestoupili jsme se, abychom nestáli v tak těsném kruhu. Derek se pokusil dotknout Tomovy hlavy, Tom mu však odstrčil ruku a trochu Derekova čaje

vyšplíchlo na podlahu.

Derek na ty cákance chvíli zíral a pak se zeptal: „Měls rád Cosmu,

Tome?“ Aniž se přestal držet Juliiny nohy, Tom se zaklonil, aby na Dereka viděl, a zasmál se, jako by spolu měli domluvenou nějakou

legraci.

„Pamatuješ se na Cosmu, našeho psa?“ vyhrkla Julie.

Tom přikývl.

Derek řekl: „Ano, na Cosmu. Byls smutný, když umřela?“ Tom se

opět zaklonil a tentokrát upřeně hleděl na sestru.

„Seděls mi na klíně a plakals, pamatuješ?“

„Ano,“ řekl uličnicky. Všichni jsme Toma upřeně pozorovali.

„Plakal jsem, že je to tak?“ oslovil Julii.

„Je to tak, a já tě odnesla do postýlky, pamatuješ?“ Opřel hlavu Julii o břicho a jako by se hluboce zamyslel. Jen aby ho co nejdřív dostala z Derekovy blízkosti, odložila šálek a vedla Toma do zahrady. Ve dveřích Tom hlasitě zvolal:

„Pes!“ a posměšně se zasmál.

Derek zachrastil v kapse klíčky od vozu. Julie se na zahradě honila

s Tomem a my oba je sledovali oknem. Vypadala tak krásně, když se

otočila, aby Toma povzbudila, že mě naštvalo, že se mám s Derekem

o pohled na ni dělit. Aniž se odvrátil od okna, zamyšleně řekl: „Rád bych, abyste mi všichni no, abyste mi trochu víc důvěřovali.“ Zívl jsem.

Nedomluvil jsem se s Julií a Sue na té povídačce o našem psovi.

Nedávali jsme si před Derekem vůbec pozor. To, co zůstávalo ve sklepě, nám často nepřipadalo natolik skutečné, abychom to před ním tajili.

Pokud jsme nebyli přímo dole ve sklepě a nedívali se na tu bednu,

připadali jsme si, jako bychom spali. Derek vytáhl hodinky.

„Mám sjednanou partii. Ahoj večer, teda snad.“ Vyšel ven a zavolal na Julii. Na chvilku si přestala s Tomem hrát, zamávala mu a poslala

— 82 —

polibek. Ještě okolkoval, než se odporoučel, ale Julie se na něho už

neotočila.

Šel jsem do svého pokoje, stáhl si boty a ponožky a lehl si na postel.

Oknem jsem viděl jasný obdélník světle modrého nebe bez jediného

mráčku. Neutekla ještě ani minuta, když jsem se posadil a rozhlédl se kolem sebe. Na podlaze se válely plechovky od koka-koly, špinavé

prádlo, obaly od brambůrků a smažených ryb, několik drátěných ramínek, krabička, v níž kdysi byly gumičky. Vstal jsem a díval se, kde jsem to ležel. Zíral jsem na uválené, žlutošedé ložní prádlo s

viditelně

ohraničenými velkými skvrnami. Měl jsem pocit, že se dusím. Na co

jsem koukl, to mi připomínalo vlastní osobu. Otevřel jsem dokořán dveře od skříně a naházel tam všecky ty odpadky z podlahy. Stáhl jsem

z postele prostěradlo, povlečení, přikrývky a polštáře a strčil je tam taky.

Strhal jsem ze zdí obrázky, které jsem si svého času vystřihl z časopisů.

Pod postelí jsem objevil talíře a hrnky pokryté zelenou plísní. Co jen se dalo, jsem sebral a strčil do šatníku, až pokoj zůstal holý. Dokonce jsem odšrouboval žárovku a stínítko. Pak jsem si svlékl šaty, vhodil je dovnitř a zavřel dveře. Pokoj byl prázdný jako cela. Znovu jsem ulehl na postel a civěl na ten svůj kousek čistého nebe, dokud jsem neusnul.

Když jsem se vzbudil, bylo tma a zima. Se zavřenýma očima jsem

zatápal po přikrývkách. Zmateně mi vytanulo, že jsem ležel v tom

zbořeném domku. Jsem tam ještě? Neměl jsem ponětí, jak to, že ležím

nahý na holé matraci. Někdo plakal.

Jsem to já? Zvedl jsem se na kolena, abych zavřel okno, a najednou

jsem se upamatoval, že moje máma před dlouhou dobou umřela. Vtom

všechno zapadlo na své místo a já si celý rozklepaný znovu lehl

a naslouchal. Pláč se ozýval tiše a nepřetržitě jako sténání a přicházel z vedlejšího pokoje.

Uklidňovalo mě to a po nějakou dobu jsem naslouchal jenom tomu

zvuku. Na důvod toho pláče jsem nebyl vůbec zvědavý.

Přestal jsem se třást, zavřel jsem oči a okamžitě – jako by se

představení odložilo, dokud se nezklidním – se mi před očima začal

odvíjet pás živých obrazů. Na okamžik jsem oči otevřel a uviděl jsem

tytéž obrazy vystupující ze tmy.

Uvažoval jsem, proč tolik potřebuju spát. Vytanula mi jedna pláž, kde za jednoho horkého odpoledne byla hlava na hlavě.

Matka s otcem šli přede mnou a nesli lehátka a kupu ručníků.

Nedokázal jsem s nimi udržet krok. Velké kulaté oblázky mi zraňovaly

nohy. V ruce jsem držel hůlku s větrníčkem na konci. Plakal jsem,

protože jsem byl unavený a chtěl jsem se nést. Rodiče se zastavili, aby na

— 83 —

mě počkali, když jsem však od nich byl na pár kroků, obrátili se a šli dál.

Můj pláč přešel v táhlé vřískání a ostatní děti všeho nechávaly a koukaly na mě. Upustil jsem větrníček, a když ho někdo zvedl a podával mi ho, zavrtěl jsem hlavou a rozbrečel se ještě víc. Matka podala své lehátko otci a šla ke mně. Zdvihla mě do náruče a najednou jsem se jí díval přes rameno na nějakou holku, která zvedla můj větrníček a nespouštěla ze

mě pohled.

Vítr roztočil pestré lopatky větrníčku a já ho zoufale chtěl zpátky, byla však už daleko za námi a my teď šli po chodníku a matka rytmicky

rázovala. Pro sebe jsem stále plakal, ale matka to podle všeho neslyšela.

Tentokrát jsem otevřel oči a úplně se probral. Při zavřených oknech

bylo v mém malém pokoji horko a nedýchatelně.

V místnosti vedle Tom stále ještě plakal. Vstal jsem, a jak se mi

zatočila hlava, padl jsem na skříň. Otevřel jsem ji a zašátral po šatech.

Vykutálela se žárovka a rozprskla se na podlaze. Tlumeně jsem

zanadával. Div jsem se neudusil, jak tmou, tak nedostatkem vzduchu,

takže jsem toho hledání nechal. S rukama napřaženýma před sebe a se

strnulým obličejem jsem kráčel ke dveřím. Stál jsem přede dveřmi

a vyčkával, až si oči přivyknou na světlo. Julie a Sue si dole povídaly.

Když Tom uslyšel, že se dveře u mě otevírají, zmlkl, teď ale začal

nanovo nuceně, nepřesvědčivě brečet, čehož si Julie nevšímala. Dveře od jeho pokoje byly otevřené a já tiše vešel. Místnost osvětlovala slabá žárovka a Tom si mě nejdříve nevšiml. Skopal pokrývky a ložní prádlo

do rohu postýlky, nahý ležel na zádech a koukal do stropu.

Vyrážel ze sebe zvuky podobné jednotvárnému zpěvu. Chvilkami

umlkal, jako by vůbec zapomněl, že pláče, potom se rozpomněl a spustil znovu ještě hlasitěji. Tak pět minut jsem za ním stál a poslouchal ho.

Jednu paži měl za hlavou a druhou rukou si pohrával s ferdíkem, tahal si ho a žmoulal mezi palcem a ukazováčkem.

„Ahojda,“ řekl jsem. Zvrátil hlavu a bez překvapení na mě pohlédl.

Pak se znovu zakoukal na strop a dal se zase do fňukání. Naklonil jsem se přes postranici postýlky a obořil se na něho. „Co je s tebou? Co řveš?“ Začal brečet doopravdy, úpěnlivě, slzy mu stékaly z obličeje na prostěradlo, co měl vedle hlavy.

„Počkej,“ řekl jsem a snažil se spustit postranici u postýlky.

V přítmí jsem neviděl, jak uvolnit západku. Bráška se zhluboka

nadechl a zavřeštěl. Dalo mi práci se soustředit, bušil jsem do západky pěstí, sevřel jsem příčle postýlky a zatřásl jí, až se celá zakymácela. Tom se začal smát, něco povolilo a postranice spadla. „Ještě! Chci, abys to udělal ještě!“ povykoval tím svým batolecím hlasem. Sedl jsem si na

— 84 —

konec postýlky na hromadu ložního prádla a pokrývek. Upřeně jsme na

sebe hleděli a po chvilce se svým přirozeným hlasem zeptal: „Proč na

sobě nemáš šaty?“

„Protože je mi horko,“ odpověděl jsem. Přikývl.

„Mně je taky horko.“ Ležel na zádech s rukama za hlavou, spíš jako

ten, kdo se opaluje, než jako dítě.

„To proto jsi brečel? Že je ti horko?“ Než přikývl, chvilku rozvažoval.

„Z pláče je člověku ještě víc horko,“ řekl jsem.

„Chtěl jsem, aby přišla Julie. Řekla, že se na mě přijde podívat.“

„Proč jsi chtěl, aby sem přišla?“

„Protože jsem chtěl.“

„Ale proč?“ Tom podrážděně mlaskl.

„Protože jsem ji chtěl .“

Založil jsem si ruce na prsou. Dostal jsem chuť se vyptávat.

„Pamatuješ se na maminku?“ Pootevřel pusu a přikývl. „Ji nechceš?“

„Je mrtvá,“ řekl dotčeně. Uvelebil jsem se v postýlce. Tom se posunul a udělal mi místo pro nohy. Zeptal jsem se: „Dokonce i když je mrtvá, nepřál by sis, aby se na tebe přišla nahoru podívat místo Julie?“

„Byl jsem v jejím pokoji,“ chvástal se. „Vím, kam Julie dává

klíč.“ Její zamčená ložnice mi zřídkakdy vůbec přišla na mysl. Když

jsem vzpomínal na matku, myslel jsem na sklep.

„Co tam děláš?“ zeptal jsem se.

„Nic.“

„Co tam je?“ Tom maličko zakňoural.

„Julie dala všecko pryč. Všechny maminčiny věci.“

„Cos chtěl dělat s maminčinýma věcma?“ Tom na mě čučel, jako by

moje otázka nedávala žádný smysl. „Hrál sis s jejíma věcma?“ zeptal

jsem se. Přikývl a napodobil Julii tím, že našpulil rty.

„Oblíkali jsme se do jejích věcí a tak.“

„Ty a Julie?“

Tom se zahihňal.

„Já a Michael, ty hloupej!“ Michael byl Tomův kamarád z věžáků.

„Oblékali jste se do maminčiných šatů?“

„Někdy jsme si hráli na maminku a na tatínka, někdy na Julii a tebe

a někdy na Julii a Dereka.“

„Co jste dělali, když jste si hráli na mě a Julii?“ Tom na moji otázku zase nezabral. „Chci říct, co jste prováděli.“

„Jenom jsme si tak hráli,“ řekl Tom neurčitě.

Tím, jak na něho dopadalo světlo, a tím, že měl svá tajemství, vypadal jako drobný, moudrý stařec, ležící u mých nohou. Uvažoval jsem, jestli

— 85 —

věří na nebe. Zeptal jsem se: „Víš, kde teď je maminka?“ Tom se

zahleděl na strop a řekl: „Ve sklepě.“

„Co tím chceš říct?“ zašeptal jsem.

„Je ve sklepě. V bedně pod tím vším tlustým.“

„Kdo ti to řekl?“

„Derek. Říkal, že jste ji tam dali.“ Obrátil se na bok a nevstrčil si palec přímo do pusy, ale držel ho blízko.

Zatahal jsem ho za kotník.

„Kdy ti to řekl?“ Zavrtěl hlavou. Nikdy nevěděl, jestli k něčemu došlo včera nebo minulý týden. „Co ještě Derek říkal?“ Sedl si a zašklíbil se.

„Říkal, že pořád předstíráte, že je to pes.“ Zasmál se. „Pes!“

Přikryl se cípem prostěradla a znovu se svalil na bok.

Vstrčil si špičku palce do úst, oči však měl stále otevřené.

Zasunul jsem si za záda polštář. Tady u Toma v postýlce se mi líbilo.

Na ničem, co jsem zrovna vyslechl, mi nezáleželo.

Měl jsem chuť vytáhnout postranici a prosedět v postýlce noc.

Posledně, když jsem v ní spal, bylo všechno uspořádáno a pod dozorem.

Když mi byly čtyři, věřil jsem, že to moje matka pro mě vybírá sny, které se mi zdály v noci. Když by se mě ráno zeptala, co se mi zdálo, a někdy to dělávala, mohla si vyzkoušet, jestli mluvím pravdu. Postoupil jsem postýlku Sue, když mi byly dva, jak jen to bylo dávno, teď mi však

připadalo důvěrně známé v ní ležet – její slaný, studeně vlhký pach,

uspořádání příčlí, pocit zaštiťujícího potěšení, že je člověk něžně

uvězněn. Uběhla spousta času.

Tom na okamžik otevřel oči a zase je zavřel. Palec si vcucnul hlouběji do pusy. Nechtěl jsem, aby už usnul.

„Tome,“ zašeptal jsem, „Tome, proč chceš být mimino?“

Odpověděl pištivým zakňouráním, jako by měl slzy na krajíčku.

„Utiskuješ mě.“ Malátně mě zpod prostěradla kopl. „Utiskuješ mě

a tohle je moje postýlka ty.“ Hlas se mu vytratil, začal zhluboka

oddychovat a pevně zavřel oči. Asi tak minutu jsem ho pozoroval, dokud mě slabý zvuk neupozornil, že jsem ode dveří pozorován.

„No to je věc,“ zašeptala Julie sama pro sebe a zamířila přes pokoj.

„Jen se na sebe koukni.“ Bouchla mě do ramene a dala si ruku před ústa, aby ztlumila smích.

„Dvě nahatá mimina!“ Zdvihla a upevnila postranici a lokty opřená

o postýlku se na mě potěšeně usmívala. Učesala si vlasy do drdolu

a kolem uší, v nichž měla náušnice z pestře barevných skleněných

korálků, se jí vlnily jemné, dlouhé prameny vlasů. „Jseš

zlatíčko.“ Pohladila mě po hlavě. Bílou bavlněnou blůzu měla

— 86 —

rozepnutou až k oblinám ňader a pokožku měla matně tmavě hnědou.

Našpulila rty, v úsměvu pootevřené.

Pronikavá, sladká vůně její voňavky se kolem mě obtočila a já tam

seděl, připitoměle se usmíval a hleděl jí do očí.

Napadlo mi, že si jen tak pro legraci strčím palec do pusy, a zvedl

jsem ruku k obličeji.

„Jen do toho,“ popíchla mě. „Žádný strachy.“ Mdlá pachuť vlastní

pokožky mě vzpamatovala. „Lezu ven,“ prohlásil jsem, a když jsem

poklekl, Julie ukázala skrz příčle.

„Hele! Jak je velký!“ Zasmála se a udělala posunek, jako by mě chtěla chňapnout.

Přelezl jsem postranici a Julie přehazovala přes Toma pokrývku a já

co noha nohu mine zamířil ke dveřím. Už jsem litoval, že jsem tu hru

mezi námi ukončil. Chytila mě za paži a nasměrovala mě k posteli.

„Nechoď ještě,“ řekla. „Chci si s tebou promluvit.“ Seděli jsme proti sobě. Julii divoce a jasně zářily oči. „Bez šatů vypadáš báječně,“ řekla.

„Červený a bílý jako zmrzlina.“

Dotkla se mé spálené paže. „Bolí to?“

Zavrtěl jsem hlavou a řekl: „A co tvoje šaty?“ Hbitě se svlékla. Když její šaty mezi námi ležely na posteli na malé hromádce, kývla směrem

k

Tomovi a

zeptala se: „Co si o

něm myslíš? Řekl bys, že je

šťastný?“ Odpověděl jsem: „Ano“ a řekl jí, co mi svěřil. V předstíraném údivu otevřela doširoka ústa.

„Derek to ví už celou věčnost. Udržet to v tajnosti se nám moc

nepovedlo. Rozčiluje ho, že ho nechcem k tomu přibrat.“

Zachichotala se do dlaně. „Cítí se odsunutý na druhou kolej, když mu

v jednom kuse tvrdíme, že je to pes.“ Přisunula se ke mně o kousek blíž a objala si tělo pažemi. „Chce se stát jedním z rodiny, víš, velkým

mazaným tatíčkem. Leze mi na nervy.“

Dotkl jsem se její paže stejným způsobem, jako se dotkla mě.

„Jelikož to ví,“ řekl jsem, „mohli jsme mu to klidně říct.“

Připadal jsem si trochu jako blbec s tou historkou o tom psovi.

Zavrtěla hlavou a zaklesla si prsty do mých.

„Chtěl by si vzít všecko na starost. V jednom kuse mluví o tom, že se sem nastěhuje.“ Narovnala ramena a nadmula hruď.

„Vy čtyři potřebujete, aby o vás někdo pečoval.“ Uchopil jsem Julii za druhou ruku a uvelebil jsem se tak, že jsme se vsedě dotýkali koleny.

Z postýlky hned u postele Tom ze spánku zamumlal a hlasitě polkl. Julie teď šeptala.

— 87 —

„Žije se svou matkou v domku jako dlaň. Byla jsem u nich. Říká mu

Doodle a nutí ho, aby si před svačinou myl ruce.“

Julie si vyprostila ruce a položila mi dlaně na tváře.

„Říkala mi, že mu týdně žehlí patnáct košil.“

„To jsou hromady,“ řekl jsem. Stiskla mi tváře, takže se mi rty

vyšpulily jako ptačí zobák.

„Celou dobu jsi vypadal takhle,“ řekla, „a

teď vypadáš

takhle.“ Uvolnila stisk. Chtěl jsem, abychom si pořád povídali.

Řekl jsem: „Dlouho už jsi neběhala.“

Natáhla nohu a položila mi ji přes koleno. Oba jsme se na ni zadívali, jako by to byl domácí mazlíček. Uchopil jsem její nohu do rukou.

„Možná budu trochu běhat v zimě.“

„Vrátíš se příští týden do školy?“

Zavrtěla hlavou.

„A ty?“

„Ne.“

Objali jsme se a ruce a nohy se nám tak propletly, že jsme se svalili na bok na postel. Leželi jsme s obličeji blízko sebe a navzájem jsme se

pažemi objímali kolem krku. Dlouhou dobu jsme mluvili o sobě.

„To je takový legrační,“ řekla Julie, „úplně jsem ztratila pojem času.

Připadá mi, jako by to takhle bylo vždycky. Nemůžu se upamatovat, jaké to bývalo, když maminka žila, a nedokážu si ani představit, že by se něco mělo změnit. Všechno mi připadá nehybné a určené a vyvolává to ve

mně pocit, že se ničeho nebojím.“

Řekl jsem: „Až do chvíle, kdy sejdu dolů do sklepa, si připadám, jako bych spal. Celé týdny utekly a ani jsem to nepostřehl, a kdyby ses mě zeptala, co se stalo před třemi dny, nebyl bych s to ti odpovědět.“ Mluvili jsme o demolici na konci naší ulice a jaké to bude, jestli strhnou náš dům.

„Někdo to sem třebas přijde prohrabat,“ řekl jsem, „a najde jedině pár rozbitých cihel ve vysoké trávě.“ Zavřela oči a položila si mi nohu přes stehno. Ruku jsem měl zčásti podsunutou pod jejím prsem a mohl jsem

tak vnímat tlukot jejího srdce.

„Na tom nesejde,“ zamumlala, „nebo jo?“ Začla se sunout po posteli,

až mi její velká neopálená prsa dosahovala k obličeji. Špičkou prstu jsem se dotkl bradavky. Byla tuhá a svrasklá jak pecka z broskve. Julie ji uchopila mezi prsty a pomnula ji. Pak mi ji přistrčila ke rtům.

„Do toho,“ zašeptala. Jako bych nic nevážil a převaloval se prostorem bez ponětí, zda se pohybuji nahoru či dolů. Když jsem sevřel Juliinu

bradavku do rtů, tělem jí projelo jemné zachvění a ode dveří se přes

pokoj ozvalo truchlivě:

— 88 —

„Teď jsem to všecko viděl.“

Ihned jsem se snažil odtáhnout. Julie mě ale pořád objímala kolem

krku a stiskla mě ještě pevněji. Její tělo mě skrývalo před Derekem.

Podepřela se na loket a otočila se, aby na něho viděla.

„Že by?“ řekla nevzrušeně. „Můjtybože.“ Srdce jí však jen pár

centimetrů od mého obličeje zběsile bušilo. Derek znovu promluvil,

tentokrát mnohem blíž.

„Jak dlouho už to trvá?“ Byl jsem vděčný, že na něho nevidím.

„Věčnost,“ řekla. „Hotovou věčnost.“ Derek udiveně nebo zlostí

drobet zalapal po dechu. Představoval jsem si ho, jak tam stojí nehnutý a rovný jako svíčka, s rukama v kapsách.

Tentokrát zazněl jeho hlas zastřeně a roztřeseně.

„Po celou dobu jsi mě nikdy nenechala, abych se tě malíčkem

dotknul.“ Nahlas si odkašlal a chvíli bylo ticho.

„Proč jsi mi to neřekla?“ Měl jsem pocit, že pokrčila rameny. „Vlastně ti po tom nic není.“

„Kdybys mi to řekla,“ pokračoval Derek, „byl bych šel po svých

a nechal tě, ať se v tom plácáš jak chceš.“

„To jseš celý ty!“ řekla Julie. „V tom tě poznávám.“ Do Dereka vjel

vztek. Jeho hlas se vzdaloval přes pokoj.

„Je to hnus,“ hulákal. „Je to tvůj bratr .“

„Mluv tišej, Dereku,“ řekla pevně, „vzbudíš Toma.“

„Hnus,“ zopakoval Derek a dveře pokoje s třísknutím zapadly.

Vyskočila z postele, zamkla dveře a opřela se o ně.

Naslouchali jsme, až nastartuje Derekovo auto, ale až na Tomovo

oddechování panovalo všude naprosté ticho. Julie se na mě usmívala.

Přešla k oknu a trochu poodhrnula záclony.

Derek pobyl v místnosti tak krátce, že nám teď připadalo, jako

bychom si ho vymysleli.

„Nejspíš je dole,“ řekla, když se znovu uvelebila vedle mě, „a stěžuje si Sue.“ Minutu dvě jsme zůstali zticha a čekali, až odezní ozvěna

Derekova hlasu. Potom mi Julie položila dlaň na břicho. „Koukni, jak

jseš bílý,“ řekla, „proti mé ruce.“ Uchopil jsem její ruku a poměřil ji se svou. Měla ji úplně stejně velkou. Posadili jsme se a porovnali si čáry na dlaních, ty se naprosto lišily. Začali jsme si zdlouhavě navzájem

prozkoumávat těla. Bok po boku vleže na zádech jsme si poměřili

chodidla. Měla delší prsty než já a znatelně štíhlejší. Poměřili jsme si paže, nohy, krky a jazyky. Nikde jsme se však sobě tolik nepodobali jako v pupíku, stejně se nám jemně zatáčel do štěrbiny, stlačené k jedné straně, a v prohlubince vytvářel stejné závity. Tak jsme pokračovali, až jsem

— 89 —

strčil Julii prsty do úst a počítal jí zuby. Vtom jsme se začali tomu, co děláme, smát.

Převalil jsem se na záda a Julie, pořád ještě rozesmátá, si na mě

obkročmo sedla, uchopila můj penis a vsunula ho do sebe. Provedla to

velice rychle a najednou jsme ztichli a nebyli schopni jeden na druhého pohlédnout. Julie zatajila dech. Něco měkkého mi bránilo, a jak jsem v ní rostl, rozestoupilo se to a já pronikl hlouběji. Malinko vzdychla, poklesla na kolena a zlehka mě políbila na rty. Trochu se nadzvedla a klesla

zpátky. Začalo ve mně stoupat nepoznané vzrušení a já rovněž vzdychl.

Nakonec jsme na sebe pohlédli. Usmála se a

řekla: „Je to

snadné.“ Trochu jsem si sedl a přitiskl se jí obličejem na prsa. Znovu si uchopila bradavku do prstů a našla moje ústa. Jak jsem sál, tělem mé

sestry proběhlo už známé zachvění a já uslyšel hluboký, pravidelný tepot, pomalé, dunivé, monotónní bušení, které jako by prostupovalo domem

a otřásalo jím. Klesl jsem zpátky na záda a Julie se přihrbila nade mnou.

V rytmu toho zvuku jsme se pomalu pohybovali, až nám připadalo, že to ten zvuk námi pohybuje a podrobuje si nás.

V jednu chvíli jsem pohlédl stranou a příčlemi postýlky zahlédl

Tomův obličej. Přišlo mi, že nás pozoruje. Když jsem se však podíval

znovu, měl oči zavřené. Také jsem zavřel oči. O chvíli později Julie

usoudila, že je načase změnit polohu. Nebylo to jednoduché. Jednu nohu jsem měl uvězněnou pod jejíma nohama. Vadily nám pokrývky na posteli.

Zkusili jsme se odkutálet, málem jsme spadli z postele a museli jsme se odvalit zpátky. Loktem jsem Julii přimáčkl vlasy k polštáři a ona

vyvřískla „jauvej“. Začali jsme se hihňat a zapomněli, co vlastně jsme se chystali udělat. Za chvilku jsme si uvědomili, že ležíme vedle sebe

a nasloucháme pravidelným, temným úderům, které se teď ozývaly

o něco pomaleji než předtím.

Pak jsme uslyšeli, jak Sue volá Julii a tlačí do dveří. Když ji Julie vpustila, Sue jí ovinula paže kolem krku a přitiskla se k ní. Julie ji odvedla k posteli, Sue se posadila mezi nás, třásla se a svírala tenké rty do čárky.

Držel jsem ji za ruku.

„Rozbíjí to,“ vypravila ze sebe konečně. „Našel to kladivo a rozbíjí

to.“ Poslouchali jsme. Bušení se už neozývalo tak hlasitě a údery už

nebyly tak pravidelné. Julie vstala, zamkla dveře a zůstala u nich stát. Po nějakou dobu se nic neozývalo. Pak zaharašily na přední cestě kroky.

Julie přistoupila k oknu.

„Nastupuje do vozu.“ Nastalo další dlouhé ticho, než jsme uslyšeli

naskočit motor a odjíždět auto. Pronikavý svist pneumatik na silnici

— 90 —

zazněl jako výkřik. Julie zatáhla záclony, přišla si sednout vedle Sue a vzala ji za druhou ruku. Seděli jsme všichni tři vedle sebe na kraji postele.

Po dlouhou dobu žádný z nás nepromluvil. Pak, jako bychom se

probudili, jsme začali šeptem mluvit o mamince. Mluvili jsme o její

nemoci a jaké to bylo, když jsme ji snášeli po schodech, a když se Tom snažil dostat se k ní do postele.

Připomněl jsem jim ten den, kdy jsme uspořádali tu polštářovou bitvu, když nás naši nechali spolu doma. Sue a Julie na to úplně zapomněly.

Vzpomínali jsme na prázdniny na venkově předtím, než se narodil Tom,

a probírali, co by si asi maminka myslela o Derekovi. Shodli jsme se, že by ho pěkně vysypala z domu. Nebyli jsme smutní, byli jsme rozčilení

a sevření podivným strachem. Neustále jsme přecházeli z šepotu do

hlasitého hovoru, dokavad někdo z nás neřekl pssst! Mluvili jsme

o narozeninovém večírku u

maminčiny postele a

o

Juliině stojce.

Přemluvili jsme ji, aby ji udělala znovu. Odkopla si z cesty nějaké

šatstvo a vymrštila se na ruce. Tmavé, hnědé nohy se jí malinko chvěly, a když se spustila na nohy, se Sue jsme jí tiše zatleskali. Zvenčí k nám dolehl hluk dvou tří zastavujících vozů, práskání dvířek a spěchající kroky několika lidí na přední cestě, což probudilo Toma. Mezerou

v zácloně prosvítalo otáčející se modré světlo a vytvářelo na stěně

mihotavý vzorek. Tom se posadil, upřeně na něj hleděl a pomrkával.

Obstoupili jsme postýlku. Julie se sklonila a dala mu pusu.

„To jsme ale krásně spinkali,“ řekla.

— 91 —